Иля Варшавски
Инспекторът от отдел „Полезни изкопаеми“

Част 0 от „Фантастични детективи“

Превод от руски: А. Грозданова, 1975

chitanka.info

Част първа

1

Джек Клинч пристигна в Космополис инкогнито. Затова се дразнеше, че всички — от стюардесите до дежурната в хотела — го гледаха с нескрито любопитство. Впрочем, това бе в реда на нещата. Двуметровият му ръст, рижавата грива и пухкавите мустаци винаги предизвикваха повишен интерес особено у жените. Не можеше да се каже, че самият Клинч бе равнодушен към прекрасния пол, но сега той предпочиташе временно да не притежава такава екзотична външност. Но нима трябваше да обръсне мустаците, които бе пуснал с толкова грижи!

Стаята в хотела бе поръчана на името на Юджин Конели, инженер от Лондон, затова Клинч освен малкото куфарче взе и голяма чанта от биволска кожа с много закопчалки.

Чантата бе празна, както бележникът, поставен във вътрешния джоб на тъмносивото сако, ушито при един от най-добрите шивачи на Англия. Цената на костюма погълна по-голямата част от получения аванс. Не че Клинч беше много беден, но през последната година поръчките бяха по-малко, а той бе свикнал да живее нашироко, без да се лишава от нищо.

— Моля, мистър Конели! — дежурната му подаде ключа. — Къде да изпратя за багажа Ви?

— Не се безпокойте. Ще остана само няколко дни.

Клинч тръгна след пиколото, което взе куфара и чантата.

Той придирчиво огледа луксозния апартамент — спалня, кабинет и гостна. Професията частен детектив свързваше Клинч с най-различни хора, но той не можеше да търпи стиснатите клиенти. Този път всичко изглеждаше наред.

— Имате ли нужда от нещо, сър?

— Не, можете да си отидете.

Клинч извади от джоба на панталоните няколко монети.

— Благодаря, сър. Барът е на втория етаж, ресторантът — на първия. Ако желаете обядът да Ви се сервира тук, моля позвънете на този звънец.

— Добре.

— Да Ви помогна ли при подреждането на нещата?

— Не е нужно, ще се оправя сам.

Клинч почака докато вратата се затвори след момчето, извади от куфара бельото си и започна да пълни ваната.

След един час, отпочинал и избръснат той слезе в бара.

Там имаше малко хора. В ъгъла три момчета със значки на пилоти от КОСМОЮНЕСКО пиеха уиски в компанията на три млади момичета, а край бара дремеше някакъв тип в износено туидено сако и смачкани панталони. На носа му се мъдреха огромни очила.

Едно от момичетата учудено погледна Клинч.

— Мили — обърна се то към кавалера си, — следващия път ми донеси от някъде такова чудо, разбра ли?

— Ще ти донеса — кимна той. — Непременно ще ти донеса и по-хубаво, с мустаци до пода.

Клинч кипна. Той не търпеше подигравки над външността си. Но да прави скандали сега, съвсем не беше нужно. Като изгледа презрително пияната компания, той се приближи до бара.

— Двойно мартини! Само че вместо маслини поставете късче от корен на сладника.

Барманът го погледна учудено.

— Вие сте прав, сър… но…

— Добре! Щом няма сладника, сложете карамфил.

— Веднага, сър!

Дремещият до бара отвори едното си око.

— А пък аз съм те виждал някъде, момко! Не мога само да си спомня къде. Я се обърни!

Той постави ръката си на рамото на Клинч. Без да се обръща, Клинч стисна с два пръста лакътя му и очилатият извика от болка.

— Аха, така ли?! Почакай, все едно, ще науча кой си! Имам репортерска памет!

Клинч пресуши наведнъж чашата си и стана.

— Съветвам те, приятелю, да не се мяркаш пред очите ми, защото всичко може да се случи. Не винаги съм толкова добър, разбра ли?

Той хвърли на тезгяха една монета и гордо се отправи към вратата.

Срещата с комисията бе насрочена за другия ден и Клинч реши да се поразходи и едновременно да разгледа зданието, в което тя трябваше да се състои. Едно от неговите основни правила беше предварителното разузнаване на местността.

Четиридесететажното здание на КОСМОЮНЕСКО, цялото от бетон и матово стъкло направи добро впечатление на Клинч. Такова учреждение не може да го вика за дреболии. Очевидно миришеше на солиден хонорар.

Хапна в малко кафене. Парите бяха малко и трябваше да ги икономисва.

2

— Моля, мистър Клинч, доктор Роу Ви очаква — секретарката се усмихна и отвори тапицираната с кафява кожа врата.

Доктор С. Роу, директор на отдел Полезни изкопаеми към КОСМОЮНЕСКО, седеше зад голямо бюро, на което освен няколко телефона с различни цветове нямаше нищо. Точно такъв, надут, мършав, петдесетгодишен, със студен поглед на избелелите сини очи, си представяше Клинч този човек. Блестящата научна кариера и навикът да се заповядва винаги слагат своя отпечатък.

В дълбоко кожено кресло, отделено от бюрото толкова, че да се чувствува разликата между общественото положение на посетителя и на стопанина на кабинета, седеше старшият инспектор от Интерпол Вили Шнайдер. Клинч се беше срещал вече с него.

Очевидно работата беше сериозна, щом бе повикан Интерпол. Клинч знаеше, че Шнайдер не се занимава с дребни престъпления.

Третият човек в кабинета бе двадесет и пет годишно момиче, хубаво като кукла. То седеше на дивана, подвило очарователното си краче, обуто в ажурен чорап. Черните му къдрици падаха по раменете, а в сините му очи, когато погледна към Клинч, имаше нещо, от което той усети сладка тъпа болка в гърдите си.

Клинч се поклони.

— Радвам се, мистър Клинч, че приехте нашата покана — каза Роу. — Разрешете ми да Ви представя мадмоазел Лоран. Тя завежда нашия Личен състав. А това е хер Шнайдер от Интерпол.

— Ние вече се познаваме.

— Да, наистина — потвърди Шнайдер. — Веднъж мистър Клинч ни направи голяма услуга по делото с хонгконгската шайка търговци на наркотици.

— Тогава отлично! — Роу се изкашля и се замисли, очевидно не знаеше с какво да започне най-напред. — Трябва да Ви предупредя, мистър Клинч — продължи той след кратка пауза, — че работата, за която се обръщаме към Вас, има… строго поверителен характер.

Клинч не обичаше такива изказвания.

— За работата аз още нищо не зная — сухо отвърна той, — но гаранцията за запазване на тайната е едно от задължителните условия в работата на частния детектив.

— Превъзходно! — Роу погледна ръцете си, сякаш търсеше някакво мръсно петно по тях. — Тогава да пристъпим направо към същността. Мисля знаете, че ние, имам пред вид КОСМОЮНЕСКО, се занимаваме с търсене и разработване на полезни изкопаеми в Космоса.

— Зная.

— Една от планетите, на която ние извършваме такива проучвания, се нарича Мези.

— Странно название! — усмихна се Клинч. — Повече подхожда за ездитен кон. Кой я е нарекъл така?

Роу се намръщи.

— Няма нищо странно. Мези означава метални залежи на иридий. Надявам се, че Ви е известно какво представлява иридият?

— Да кажем.

— По образование мистър Клинч е геолог — намеси се момичето. — Впрочем, това бе една от причините, поради която…

— Не е съвсем така, мадмоазел — прекъсна я Клинч. — Някога аз наистина завърших трети курс на геофизическия факултет. Но няма да сбъркам иридия с оловото.

— Толкова по-добре — Роу изпитателно погледна Клинч. — Тогава Вие би трябвало да знаете, че мощните иридиеви залежи са съвсем уникално явление. В дадения случай то е резултат от жизнената дейност на бактерии, които разлагат иридиево-осмиевата сплав и не се срещат на Земята.

— Ясно.

— Мези е твърде своеобразна планета — продължи Роу. — Деветдесет и осем процента от повърхността й е заета от океан, чиято дълбочина дори край бреговете стига до шест километра. Затова каквото и да било подводно сондиране е изключено. Малкото парче суша на Мези се състои от базалтови скали със следи от тектонски разлом. Единственият район, подходящ за прокарване на шахтата, е една педя място в дълбочината на клисурата.

— Били ли сте там, сър? — попита Клинч.

— Не, но познавам добре обстановката по отчетите на експедицията.

Клинч въздъхна. Искаше му се по-бързо да стигне до същността на въпроса. Нали са го извикали за нещо, пък и Интерпол…

— И така, с какво мога да Ви бъда полезен? — направо попита той.

— Почакайте. Сега ще Ви стане ясно.

— Ако изобщо нещо може да стане ясно — иронично добави мадмоазел Лоран.

Роу сякаш не чу забележката й и продължи със същия наставнически тон.

— В състава на атмосферата на планетата осемдесет цяло и три десети процента е кислород. Той се отделя от планктона в океана. Животни няма. Силата на тежестта на екватора е около три четвърти от земната. С една дума, условията за живот и работа са подходящи. Ние изпратихме работна група и пренесохме оборудване на стойност сто милиона.

— Сто милиона фунта?

— Не, долара. Изобщо цялата операция ни струва около милиард.

— Е, и какво?

— Още от началото там стават странни неща. При прокопаването на главната шахта избухна взрив, в резултат на който шахтата е наводнена с подпочвени води. А после инженерът на експедицията се самоуби.

— По какъв начин?

— Застрелял се.

— Оставил ли е някаква бележка?

— Там е работата, че не е оставил.

— И Вие предполагате, че това не е било самоубийство?

— Предполагам! Аз почти съм уверен!

— Нищо, може да се направи ексхумация на трупа и съдебно-медицинските експерти винаги ще определят…

— Труп няма. Той е изгорен на място. Прахът е доставен на Земята.

Клинч подсвирна.

— Да, от пепелта не можеш да измъкнеш много сведения.

— Тъкмо тук грешите, Джек — намеси се Шнайдер. — Именно от пепелта ние извлякохме главната улика. — Той извади от джоба си обгоряло късче метал. — Вижте внимателно. Напомня ли Ви на нещо?

Клинч протегна ръка и Шнайдер сложи на дланта му своя трофей.

— Прилича на деформирана обвивка на куршум тридесет и пети калибър.

— Правилно! — кимна Шнайдер. — И какви изводи можете да направите от това?

— За изводи мисля, че е още рано, макар че разбирам какво имате пред вид. Ако човек стреля в себе си с пистолет от такъв калибър, куршумът преминава през него, така ли?

— Разбира се. И следователно?…

— Изстрелът е бил произведен от разстояние.

— Това се искаше да се докаже! — Шнайдер се усмихна доволно.

Клинч се замисли. Имаше чувството, че напразно е дошъл тук. Щом Интерпол се е заел с тази работа, нека продължава. Ролята на съветник на Шнайдер съвсем не му харесваше. Може би трябва още днес да се върне в Лондон, добре че клиентът заплаща самолета отиване и връщане. Есента е благодатно време за частния детектив. Все ще попадне на нещо интересно.

— Много съжалявам, мистър Роу — каза той, ставайки от креслото, — но едва ли ще Ви бъда с нещо полезен. Струва ми се, че Интерпол е намерил достатъчно поводи, за да започне разследването. Мисля, че хер Шнайдер ще се справи отлично с всичко.

— Интерпол няма да се занимава с тази работа — каза Шнайдер.

— Защо?

— Седнете, Джек, всичко ще Ви обясня. Според устава на нашата организация ние нямаме право да действуваме извън пределите на Земята. Междупланетна полиция още не е създадена. Така че Вие ще трябва да летите на тази планета.

Клинч изумено го погледна.

— Какво?! — Вие искате аз да замина на тази… как я наричаха… Сузи?

— Мези — поправи го Роу.

— Но това ще отнеме сума време!

— Около една година. — Роу извади от чекмеджето на бюрото бележник и започна да прелиства. — Аха, ето! Двадесети октомври — старт на „Хермес“. Значи до излитането Ви остават десет дена. След това пет месеца път. „Хермес“ облита група планети, На Мези няма кацане. Ще слезете с пощенската ракета. След месец със същата ракета ще излезете на постоянна орбита, откъдето „Хермес“ ще Ви вземе и ще Ви достави на Земята.

— И всичко това, за да се изясни кой е застрелял инженера?

— Не само заради това, мистър Клинч. Ние нямаме радиовръзка с експедицията. По пътя има много смущения. Пощата, както сам виждате, пътува няколко месеца само в едната посока. На мен ми е необходимо да знам какво става там. Може ли да се изпомпи водата от шахтата и изобщо, между нас казано, струва ли си да се продължава това начинание. Сега там има само трима души, единият от тях е химик, другият е лекар, а третият — биолог. В тази работа те не са компетентни.

— А кой работи в шахтата?

— Автомати.

— Роботи?

— Щом желаете, можете да ги наречете така, само не мислете, че те са се разбунтували и са убили своя господар. Това са механизми с висока степен на автоматизация.

— Значи предполагаемият убиец е един от тримата членове на експедицията?

— Очевидно.

— Така… — Клинч извади от джоба си златно цигаре. — Разрешавате ли, мадмоазел?

Лоран погледна Роу.

— Пушете! — отвърна той и небрежно бутна пепелника към Клинч.

Клинч смукна дълбоко и издиша голямо кълбо дим. Известно време той наблюдаваше с интерес облака, който се разтапяше във въздуха. Миниатюрно подобие на вселената с нейните галактики. Може би в една от тези спирали има също планета с такова глупаво име, подобна на планетата, до които трябва да лети пет месеца, за да разследва самоубийство, което прилича на престъпление. Подсъзнателно Клинч чувствуваше, че Роу нещо премълчава. Едва ли е необходимо да се ангажирва един от най-добрите частни детективи за такава работа. Интересно до колко те са наистина заинтересовани от цялата тази история?

Клинч загаси фаса и се обърна към Роу:

— Впрочем пресметнахте ли колко ще ви струва всичко това? Имам пред вид моя хонорар.

— Предполагам, че четиридесет и петте хиляди долара, отпуснати от дирекцията, ще стигнат.

Наистина това беше повече от сумата, която самият той смяташе да поиска.

— Освен това — продължи Роу — ние имаме пред вид, че Вие не можете да отидете там в качеството си на… таен агент. Затова по предложение на мадмоазел Лоран ще Ви назначим за инспектор в отдел Полезни изкопаеми със заплата две хиляди долара на месец и с всички надбавки, които получава нашият персонал в космоса.

Клинч погледна мадмоазел Лоран. Тя седеше в същата поза. Очарователно дяволче, което току виж изплези език зад някой гръб. Началник на Личен състав. Очевидно с мнението й се съобразяват. Интересно кой я покровителствува? Дали не е самият Роу? Тогава вкусът му не е лош.

Клинч стана.

— Ще помисля, мистър Роу. Но първо ми е нужно да се запозная по-подробно с обстоятелствата по делото.

— Разбира се! Мадмоазел Лоран и хер Шнайдер ще Ви съобщят всички необходими данни. След два дни чакам окончателния Ви отговор.

3

— Е, Джек, виждам, че у Вас възникнаха толкова много въпроси, та не знаете кой пръв да зададете — Шнайдер се усмихна и отпи голяма глътка бира от еднолитровата глинена халба.

Клинч замислено въртеше между пръстите си своята чаша. Те се бяха разположили удобно в малка изба. Други посетители нямаше. Очевидно Шнайдер знаеше къде може да се поговори спокойно. Може би и барманът беше негов човек. Е, тогава може да говори съвсем откровено.

— Преди всичко не разбирам за какъв дявол сте се заели с тази работа, Вили. Доколкото знам, Интерпол не е организация, която се захваща с първото попаднало й убийство.

— Това ли е единственото нещо, което Ви смущава?

— Не. Непонятно ми е също защо КОСМОЮНЕСКО хвърля на вятъра толкова много пари. В края на краищата толкоз важно ли е от каква смърт е умрял този инженер? Нима се страхувате, че роднините му ще подушат нещо и ще вдигнат скандал?

— Той няма роднини.

— Тогава?

Шнайдер въздъхна.

— Всичко е много сложно, Джек. Чували ли сте за концерна „Горгона“?

— Спомням си нещо. Добив на полезни изкопаеми в страните от Латинска Америка, така ли беше?

— Точно така! Имайте пред вид, че лъвският пай от добива на иридий на Земята е в техни ръце. През последните години цените на иридия се покачиха невероятно много и концернът получава огромни печалби. Ако шахтата на Мези започне да работи, въпреки големите транспортни разходи цените ще паднат и концернът ще се окаже пред фалит. Изводите си направете сам.

Клинч се намръщи. Досега той не бе имал работа с промишлен саботаж. Да, работата изглеждаше много по-сериозна, отколкото самият той предполагаше. И въпреки това някак странно излиза. Взривът в шахтата — това е ясно, но какво може да даде убийството?

Изглежда, че Шнайдер прочете мислите му.

— Джек, не мислете, че това е обикновено убийство. „Горгона“ е частен капитал, а КОСМОЮНЕСКО — международен. КОСМОЮНЕСКО работи със средства на ООН. Там има противници на разработката на полезни изкопаеми в космоса. Ако това, което става на Мези, попадне в печата, те ще се постараят да го използуват при поредното обсъждане на бюджета. Затова Роу нервничи и е готов на всякакви разходи.

— Значи, Вие смятате, че на Мези работи агентура на „Горгона“?

— Почти съм уверен.

— И само въз основа на металното късче, отделено от пепелта?

— Вие забравяте за взрива и наводнената шахта.

— Не, не забравям. Но това може да бъде обикновено съвпадение. Впрочем, кой е констатирал смъртта?

— Лекарят на експедицията Долорес Салиенте.

— Испанка?

— Мексиканка. Тя е извършила и кремацията.

— А кой откри обвивката на куршума?

— Погребалната служба на КОСМОЮНЕСКО.

— Нина има такава служба?

— Да. За съжаление тя е заета много повече, отколкото би ни се искало. Сам разбирате, че работата в космоса не е разходка извън града. Бедната Лоран трябва не само да подбира персонала, но и да се грижи за прилични погребения.

Клинч се замисли отново. Ще трябва да поговори с Лоран. Нужно е да има подробните досиета на всички членове на експедицията. Очевидно в Личен състав имат достатъчно сведения.

В този момент вратата откъм улицата се отвори и мислите на Клинч бяха прекъснати от един учуден възглас:

— Ето ти неочаквана среща!

Клинч вдигна глава. Пред него, като се поклащаше, стоеше очилатият с туиденото сако. Той се опита да се задържи за масичката и събори на пода халбата с бира.

— Удивително! Страшилището на бандитите Вилхелм Шнайдер и кралят на тайните агенти Джек Клинч! Проклет да съм, ако в космоса не се е случило нещо сензационно!

Клинч стана.

— Имате ли телефон? — обърна се той към бармана.

— Да, сър. Моля!

— Извикайте лекар. Ще трябва да оправя челюстта на този тип.

— Престанете, Джек! — Шнайдер хвана Клинч под ръка и насила го изведе на улицата. — Не знаете с кого се забърквате! Това е Макс Дрейк, кореспондентът на „Космически новини“. Не дай боже да узнае нещо. Тогава Роу може да се прости с всяка надежда за увеличаване на кредитите.

— Добре! — Клинч пъхна ръката си в джоба. — Ще дойде време и аз все пак ще разбия мутрата му!

— Когато дойде това време, удряйте и заради мен, а сега стойте по-далеч от него. Имате ли още въпроси към мен?

— Засега не. Утре ще поговоря с мадмоазел Лоран и ще съобщя решението си на Роу.

— Той вече го знае.

— Виж ти! Да не е телепат?

— Не, аз просто му казах, че сте съгласен.

— Интересно, защо пък решихте така?

— Зная, че Джек Клинч никога не се отказва от голям хонорар. Ето и авансът, който Ви е така нужен сега. — Шнайдер измъкна от джоба си пачка банкноти. — Вие нямате повече от пет долара, нали?

Клинч се засмя.

— А Вие винаги знаете повече, отколкото трябва.

— Какво да се прави! — въздъхна Шнайдер. — Всеки детектив е длъжен да знае повече, отколкото трябва.

4

— И така, с какво ще започнем, мистър Клинч? — попита мадмоазел Лоран.

„С целувка, мила — помисли Клинч. — Тогава ще ни бъде по-лесно да определим с какво да свършим.“

Той се огледа. Обстановката явно не предразполагаше към целувки. Бял пулт с множество копчета, стереоекран, долапи с някакви хитроумни приспособления. В такова обкръжение мадмоазел Лоран, макар че не бе изгубила привлекателността си, изглеждаше по-недостъпна, отколкото когато седеше подвила краче на дивана.

— С личността на убития — отговори Клинч.

— Добре! — Тя натисна едно копче на пулта, взе изскочилата от улея касетка и я постави в отвора на апарата. — Ето го, полюбувайте му се!

Клинч погледна към стереоекрана. Там се мъдреше типична физиономия на неврастеник. Слабо, измъчено лице, дълъг, леко изкривен встрани нос, щръкнали уши, лявата вежда доста по-високо от дясната, рядка коса, вчесана така, че да скрие плешивото теме. Да, такъв би могъл да си тегли куршума.

Лоран натисна друго копче и от репродуктора се разнесе неизразителен глас:

„Едуард Майзел, швейцарец, четиридесет и две годишен. Ерген. Завършил факултета по Механика при цюрихския политехнически институт. Специална подготовка във Висшите курсове на КОСМОЮНЕСКО. Експлоатация на рудодобивните механизми. Двегодишен стаж на Урания. Изпратен като инженер в състава на експедиционната група на Мези. Няма роднини. Отказал да се застрахова.“

Гласът млъкна.

— Това ли е всичко? — попита Клинч.

— А какво бихте искали още?

Отново дяволът пошепна нещо съвсем неприлично на ухото на Клинч, но с усилие на волята той изгони изкусителя.

— Някакви сведения, по… — Клинч се запъна под изучаващия поглед на очите й.

— Интимни? — дойде му тя на помощ.

— Именно.

— Имаме данни от психоневрологичното изследване. Искате ли да ги чуете?

— Моля.

— Обикновено ние не ги казваме никому, но смятам, че в случая можем да направим изключение, нали?

— Разбира се! — потвърди Клинч.

Лоран натисна червеното копче.

„Емоционално възбудим — замърмори гласът. — Сексуален индекс четиридесет и три по скалата на Кранц, коефициент на общителност — нула цяло тридесет и шест, показател за достигане на нормата след шокова възбуда — две цяло и петнадесет, критерии на дружбата по Шмалц и Рождественски…“

— Спрете, моля — каза Клинч. — Съвсем се обърках. Какво е това сексуален индекс?

— Има специална формула. Ако желаете…

— Не желая. Кажете ми само четиридесет и три по скалата на Кранц много или малко е?

— Зависи от това, с какви изисквания се подхожда — усмихна се Лоран.

— С най-големи.

— Тогава е малко.

Клинч не успя да се замисли и сякаш дяволът зададе вместо него въпрос.

— А какъв според Вас ще бъде индексът за мен?

— За Вас? Съдейки по това, как ме гледате през цялото време, не по-малко от сто.

Клинч преглътна. Ако не беше полученият аванс… Но няма защо да се мисли сега за това. Все пак не се удържа и самодоволно каза:

— Ирландска кръв!

— Представям си — каза Лоран. — Но не Ви ли се струва, че малко се отвлякохме от темата?

— Хм, извинете мадмоазел! Така, с Едуард Майзел свършихме. Впрочем, защо са го кремирали там, на Мези?

— Така изисква уставът. За да не се пренесе инфекция. Ние снабдяване експедициите със специални портативни пещи и лекарят трябва да извърши кремацията лично.

— Ясно. А после?

— После контейнерът с праха се изпраща на Земята.

— И къде отива?

— В погребалната служба. Там те пренасят праха в нова урна. Имаме работа и с роднините. Не е много приятно задължение.

— Така мисля и аз. Но нали в този случай няма никакви роднини?

— Да, той беше самотен. Погребахме го тук, в КОСМОПОЛИС.

— Присъствува ли някой на погребението?

— Мистър Роу, Шнайдер и аз.

— Не е имало навалица.

Мадмоазел Лоран се намръщи.

— Разбирате ме, нали, че след намирането на обвивката на куршума ние не можехме… С една дума на покойника е все едно, а интересите на работата…

— Накратко, във вестниците не съобщихте нищо и се надявахте всичко да прикриете?

— Да, докато не се изясни всичко.

— И кой трябва да го изясни?

— Вие, мистър Клинч. Настоях да извикат именно Вас, защото ми се струваше, че по-добре от Вас никой няма да успее да се оправи. Така и казах на мистър Роу.

С привичен жест Клинч подръпна мустаците си. Не всеки ден му се случваше да изслуша комплименти от такива очарователни устенца. И все пак в балсама, който се изливаше в душата му, се чувствуваше някаква горчивина. Очевидно момичето е много предано на този сухар Роу.

— Добре, ще се опитаме да се оправим — каза той. — И така, Майзел е бил собственоръчно изгорен от Долорес…

— Салиенте.

— Долорес Салиенте. Дайте да видим що за птица е тази Долорес.

Мадмоазел Лоран изтъка от светлинни лъчи обемния портрет на Долорес.

— Да, а… — замислено каза Клинч.

— Хубава ли е?

— Хубава не е точната дума! Дори да бях самият сатана, не бих мечтал за нищо по-хубаво!

— Смятате ли, че и сатаната има ирландска кръв? — подигравателно запита Лоран.

— Несъмнено! Всички ирландци са потомци на сатаната. По негов съвет Адам в първия вариант бил риж. Бог се изплашил и веднага го изгонил от рая.

— Сатаната или Адама?

— И двамата.

— Без Ева?

— Разбира се. Затова винаги търсим жената.

Лоран се усмихна и включи репродуктора.

„Долорес Салиенте, мексиканка, двадесет и седем години. Разведена. Моминска фамилия — Гарсия. Бивш мъж — Хозе Салиенте, фабрикант. Родители: майка — Ана Мария Гарсия, баща — Христофор Гарсия, местожителство — Мексико. Долорес Салиенте е завършила медицинския факултет на Мадридския университет. Специалност — космическа медицина. Работила в санитарния отдел на КОСМОЮНЕСКО. Изпратена като лекар в състава на експедиционната група на Мези. Застрахована за двеста хиляди долара.“

— Предполагам, че индексът по скалата на Кранц не е нужен? — попита Лоран.

— Не. Как не Ви беше жал да изпратите такава красавица в джендема?

Лоран скри една прозявка.

— За тези неща трябва да мислиш, когато си избираш професия — равнодушно каза тя. — Ние не само че не правим отстъпки на красотата, а по-скоро точно обратното.

— Не разбрах.

— Тук няма какво да се разбира. Винаги се стремим да включим в групата красива жена. Мъжете много бързо се отпущат в космоса, а присъствието на жена ги стяга. Неволно съревнование, свойствено за силния пол.

„Което понякога води до самоубийство, приличащо много на углавно престъпление“ — мислено допълни Клинч.

— И с кого трябваше да се съревновава покойникът? — запита той.

Мадмоазел Лоран изразително вдигна рамене.

— Там един през друг са по-хубави. Погледнете макар само Милн.

Томас Милн, притежател на университетска диплома на химик и на розова свинска муцунка не приличаше на покорител на женски сърца. Осемдесет килограма най-нежен бекон. Такъв човек не ще откъснеш от вкусна храна и меко легло, но зад гърба си има три космически експедиции. Наградата Роулинс. Жена и три деца. Или фанатик в науката, реши Клинч, или трупа пари за старини. Мъчно можеше да си представи Милн, стоящ в засада с пистолет в ръка. Впрочем, кой го знае. Всичко се случва.

Но пък Енрико Лорети беше идеалния любовник, въплътената мечта на седемнадесетгодишните момиченца. Възрастта на Исус Христос, черни очи и профил на гондолиер. Липсва му само китара в ръцете: „Санта Лучия, санта Лучия!“ И съвсем необикновена биография. Два развода по италиански. Първата му жена се удавила по време на къпане, втората се отровила от пържена писия. Скандална история с непълнолетната дъщеря на милионер. Причини, напълно достатъчни, за да плюе на университетската кариера и да прекара няколко години в космоса. Интересен тип. „Стоп — прекъсна се Клинч. — Твърде очевидна версия. Противоречи на класическите традиции на детективския роман. Но все пак кой от тримата? Добре, няма да бързаме.“

— Това ли е всичко? — попита мадмоазел Лоран. Клинч погледна часовника. Девет и половина. Свиня, задържа момичето до късна вечер!

— Още един въпрос.

— Какъв? — Лоран направи гримаса.

— Ще се съгласите ли, мадмоазел, да вечеряте с мен?

— Слава богу! Най-после се сетихте! И моля Ви, престанете с това идиотско „мадмоазел“, наричам се Жюли.

5

Джек Клинч не напразно бе живял няколко години във Франция. Сега той имаше пари и най-големият чревоугодник не би намерил недостатък в поръчаната от него вечеря. Стриди по марсилски, лангуста а ла кокот, петел във вино и филе от дива коза с трюфели.

За десерт салата от плодове с брезов сок и бланманже. Колкото до вината, дори виделият много метрдотел дишаше като изморен до смърт кон, когато накрая Клинч избра подходящия асортимент.

Очевидно Жюли бе гладна и с нескрито удоволствие излапваше всичко, което Клинч й поднасяше в чинията. От няколкото чаши вино тя стана много оживена и още по-съблазнителна.

Когато сервираха кафето, Клинч сякаш случайно сложи ръката си върху нейната и каза:

— А сега, Жюли, разкажете какво Ви доведе на работа в КОСМОЮНЕСКО?

Отведнъж Жюли някак помръкна. От нейното предишно оживление не остана и следа.

— Това е много тъжна история, Джек.

— Извинете — смути се Клинч. — Наистина, аз не исках… Щом Ви е неприятно…

— Не, нищо. Понякога даже става по-леко, ако разкажеш някому. И така, чуйте сантименталната повест за нещастната девойка. Баща ми бе търговец, натрупал състояние от доставка на бразилско кафе. Той се оженил за майка ми, когато бил на четиридесет години, а тя на двадесет. Аз бях единствено дете. Имахме чудесна къщичка в околностите на Париж, три автомобила и всичко необходимо. Глезеха ме много. Завърших едно от най-добрите частни училища и постъпих в Сорбоната. Баща ми уреждаше работите си винаги така, че можехме да прекарване ваканциите всички заедно някъде на море.

Бях във втори курс, когато се случи нещастието. Баща ми и майка ми отлетяха за Хаваите, а аз трябваше да се присъединя към тях след няколко дни, когато взема последния си изпит. И ето, нелепа катастрофа при кацането на самолета. Родителите ми загинаха. След смъртта на баща ми стана ясно, че работите му са съвсем объркани. Напоследък той залагаше крупни суми на борсата и все несполучливо. Продадох цялото ни имущество, но това едва стигна да покрия дълговете. Трябваше да се разделя с университета и да си потърся някаква работа. Приятели на баща ми ме наредиха в управата на личния състав като секретар. Но доктор Роу се отнесе много добре към мен и както виждате…

— Да… Историята не е от веселите. Роу познаваше ли баща Ви?

— Не, те не се познаваха.

„Така, така — помисли си Клинч. — Старата история за мекосърдечния старец и момичето, изпаднало в беда. Никой не иска да изтърве лакомото късче.“

В това време в ресторанта се появи вездесъщият Макс Дрейк. Той подигравателно се поклони на Клинч, а на Жюли махна с ръка.

— Вие вече сте успели да се запознаете с Дрейк? — попита тя.

— Да, този тип ме преследва навсякъде.

— Представете си, мен също.

— В такъв случай за минутка ще Ви оставя сама. — Клинч стана и се упъти към Дрейк.

— Нужен сте ми за малък разговор.

Дрейк се усмихна и тръгна с Клинч към тоалетната.

Ъперкътът е страшен удар, особено ако противникът стига едва до рамото ви. Клинч повдигна безчувственото тяло и пъхна главата му под чешмата.

— Изплюй кръвта, синко — каза той, когато Дрейк най-после отвори очи. — И не забравяй вече, че нито мадмоазел Лоран, нито аз желаем да виждаме муцуната ти. Ясно ли е?

В отговор Дрейк промърмори нещо съвсем непонятно.

Клинч се върна на масата.

— Извинете, Жюли! Трябваше да уредя с Дрейк една работица. Мисля, че той повече няма да Ви досажда.

— Вие сте истински рицар, Джек. За награда Ви се разрешава да ме изпратите до дома.

Те вървяха из нощния шумен Космополис. Гостоприемно отворените врати на ресторантите, кафенетата и кръчмичките, препъващите се синкопи на джаза, огньовете на светлинните реклами, всичко това напомняше на Клинч родния Сохо. Стана му тъжно при мисълта, че след няколко дни ще трябва да се раздели с всички радости на щедрата Земя и да се отправи към съвсем чужд свят, където някой подло, из засада е застрелял нищо неподозиращ човек.

Ослепителна виолетова светлина удави града. За един миг рекламните огньове избледняха. Исполинска ракета начерта огнена диря в небето. Клинч погледна Жюли. Лицето й му се стори тъжно и загрижено. Той здраво стисна ръката й и в отговор почувствува слабо стискане.

На кръстовката черен олдсмобил изскочи иззад ъгъла и препречи пътя им. От рязката светкавица Клинч неволно затвори очи. Олдсмобилът се втурна напред. На Клинч се стори, че зад волана седеше Дрейк. В ръката му имаше фотоапарат.

Клинч тихичко изруга.

— Видяхте ли? — попита Жюли.

Той кимна.

— Дрейк е подушил нещо — замислено каза тя. — Този тип може много да ни напакости.

— Следващия път ще му извия шията.

— Бъдете внимателен, Джек! — каза Жюли и Клинч отново почувствува нежното стискане на ръката й.

Настроението бе помрачено. Вървяха мълчаливо и всеки си мислеше нещо.

— Ето тук, на двадесетия етаж, прекарвам живота си самичка — неочаквано каза Жюли. — Може би ще дойдете да изпием по чашка чай?

Сърцето на Клинч се провали някъде долу, а после заработи с прекъсвания, като мотор, на който карбураторът се е запушил.

— Ще бъде чест за мен! — дрезгавият му глас беше в пълна хармония с тази надута фраза.

Останалите до отлитането дни бяха пределно наситени с най-различни неща. Клинч изучаваше рапорти на експедицията, ровеше се във фактурите на снабдителното управление, звъня по телефона в Мексико Сити и в Рим. По негова молба Шнайдер летя някъде с някаква тайнствена задача. Донесените от него сведения подобриха настроението на Клинч. Той принадлежеше към онези хора, които са щастливи, само когато пред тях стоят главозамайващи задачи.

Всяка вечер прекарваше с Жюли. Тя се оказа очарователна приятелка, весела и нежна. Скитаха по улиците, влизаха да вечерят в малки кръчми, возеха се с автомобила на Жюли из околностите на КОСМОПОЛИС.

Най-после настъпи денят, когато Клинч, снабден с удостоверение за инспектор на КОСМОЮНЕСКО, попълнено на името на същия мним Юджин Конели, трябваше да се качи на борда на „Хермес“.

До космодрума го изпратиха Жюли и Шнайдер. Вили мълчаливо стисна ръката му, а Жюли му пошепна нещо, което явно не бе предназначено за чужди уши.

Част втора

1

Джек Клинч с мъка отвъртя ключалките на пощенската капсула. Имаше чувството, че се бе подложил на смъртно наказание чрез разкъсване на четири. Капсулата явно не бе съобразена за пътници с неговия ръст. Болеше го врата, ръцете му бяха изтръпнали и му се струваше, че краката му ще останат завинаги свити. Най-напред той изхвърли торбата с пощата, а после, надвивайки болката в коленете, изпълзя от капсулата и се огледа. Картината не беше радостна. Голи кафяви скали, нито дръвче, нито тревичка. На хоризонта се очертаваше тъмночервеният диск на някакво светило. Силен студен вятър донасяше глух рев. Клинч си спомни, че почти цялата повърхност на планетата е заета от океан и това съвсем не подобри настроението му. Мислено (за кой ли път вече!) той изруга Роу. На него, разбира се, му е добре да си седи в кабинета и да разсъждава за съвсем подходящите условия на работа.

Клинч изруга още веднъж, този път гласно, извади от капсулата раницата си и започна да се спуща в клисурата, като се ориентираше по светлинния фар. Той беше лош катерач, а му пречеха раницата на гърба и торбата с пощата в ръката. Ако се съдеше по описанието, някъде наблизо минаваше пътят, но в здрача Клинч не успя да го намери. Няколко пъти стъпи накриво, удари коляното си и едва не си счупи врата, когато падна надолу от една издатина. Той съвсем загуби пътя и излезе в района на шахтата на около километър и половина встрани от базата.

Малкото равно място между скалите бе затрупано от покрити механизми. В средата се намираше сондажната инсталация. Атомната електроцентрала беше в изкуствена пещера, металната врата бе заключена. Клинч реши да отложи подробното запознаване с работното място. Той беше много уморен.

Тук, в клисурата, вятърът духаше като в аеродинамична тръба. Макар че го буташе откъм гърба, Клинч не се движеше по-леко. Голямата раница играеше ролята на платно, а големите камъни по дъното на клисурата му напомняха подводни скали, заплашващи всеки момент да обърнат кораба.

Когато най-после Клинч стигна до базата, видът му беше окаян. Мокрите от пот мустаци бяха провиснали, дрехите му бяха изцапани, коляното на десния крачол бе скъсано. Шлемът си той загуби някъде между скалите и вятърът развяваше къдриците му. Същински крал Лир, търсещ подслон за през нощта.

Вратата на алуминиевата къщичка бе заключена.

„Странно! — помисли си Клинч. — От кого трябва да се заключват“.

Почука. Никой не се обади. Почука по-силно. Сякаш базата бе напусната от хората. Прозорците бяха затворени с капаци, през които не можеше да се види нищо. Клинч заудря вратата с крак. Неочаквано ти се отвори. На прага, търкайки очи стоеше Томас Милн. Очевидно той току що беше станал от леглото. Смачкана пижама, извехтели пантофи. На всичко отгоре лауреатът на наградата Роулинс вонеше на бъчва. Той изумено гледаше Клинч, като се опитваше да съобрази от къде се е взел.

Клинч се представи. Инспектор Юджин Конели от отдел Полезни изкопаеми и т.н.

Милн се почеса по главата.

— Донесохте ли заповед за евакуация?

— Не. Трябва да установи какво е нужно за продължаване на работата.

Химикът се засмя.

— За продължаване на работата? Интересно как си го представляват онези. Нима не знаете, че шахтата е наводнена?

— Зная.

— И какво?

— Може би ще ме пуснете? — раздразнено каза Клинч. — Нямам намерение да обсъждам нещата, изложен на този дяволски вятър.

— Извинете! — Мили се отдръпна и пусна Клинч. — Искате ли да хапнете?

— Няма да откажа.

Клинч последва Милн по полутъмния коридор.

— Ще трябва да се настаните тук — Мили отвори една от вратите. — Ако, разбира се, не се страхувате от призраци.

— Това стаята на Майзел ли е?

— Да. Оставихме всичко, както си беше.

Клинч се огледа. Стая като стая, прилича на бунгало от второкласен къмпинг. Легло, маса, кресло, прибираща се в стената вана. Чешма с два крана. Топлата вода очевидно идва от атомната електроцентрала. Изобщо може да се живее.

На масата, до дебела тетрадка лежеше пистолет марка „хорн“. Клиич се направи, че не го е забелязал. Великолепна улика, ако провери отпечатъците от пръстите.

— Кают-компанията е в края на коридора — каза Милн. — Аз ще бъда там. А това пощата ли е?

— Съвсем забравих, моля, вземете я! — Клинч му подаде торбата.

Докато се изкъпе и смени дрехите си, изминаха около четиридесет минути.

Когато се появи в каюткомпанията, там бяха събрани вече всички.

— Запознайте се! Мистър Конели, инспектор от КОСМОЮНЕСКО — представи го Милн. — Сеньора Салиенте, лекар, и Енрико Лорети, биолог.

Прекрасната Долорес награди Клинч с ослепителна усмивка. Лорети се откъсна за момент от вестника и небрежно кимна.

Милн сложи на масата пред Клинч кутия от самозагряващи се консерви, пакетче сухар и термос.

— Вие пристигнахте вместо Майзел ли? — попита Долорес.

Клинч сдъвка твърдия сухар и отговори:

— Не, с инспекционна цел.

— Така ли? И с каква по-точно?

Клинч си наля кафе от термоса.

— Трябва да изясни в какъв срок може да започне работата в шахтата.

Неочаквано Лорети започна да се смее.

— Не лъжете! — Той подаде вестника на Клинч. — Вие не сте никакъв инспектор Конели, а полицейският таен агент Джек Клинч. Ето, вижте.

Клинч разгърна вестника. Беше „Космически новини“. На първа страница се мъдреше голяма негова снимка, а под нея написано с едри букви:

„ДЕТЕКТИВЪТ ДЖЕК КЛИНЧ СЕ ОТПРАВЯ ЗА МЕЗИ, ЗА ДА РАЗСЛЕДВА ПРЕДПОЛАГАЕМОТО УБИЙСТВО НА ЕДУАРД МАЙЗЕЛ“.

Да… Явно Дрейк имаше истински нюх на репортер. И само като си помисли, че той самият бе донесъл този брой на вестника! Досега такава грешка в своята работа Клинч не бе допущал нито веднъж.

Лорети стана и демонстративно излезе от каюткомпанията.

Милн впи своите мънички очички в Клинч.

— Е, Пинкертон, ще трябва да играеш с открити карти.

— Ще трябва — усмихна се Джек. — Но не забравяйте, че са ми дадени и инспекторски пълномощия.

— Ще се постараем да не забравим.

Милн стана и заедно с Долорес напусна каюткомпанията, като остави Клинч да допива изстиналото кафе.

2

ИЗ ДНЕВНИКА НА ДЖЕК КЛИНЧ

21 МАРТ

И така, по волята на нелепа случайност аз се превърнах от детектив в следовател. Целият разработен план се провали. Трябва да водя играта открито. Надеждата ми е, че убиецът неволно сам ще се издаде. Трябва да премина към тактиката на изчакване, нищо да не предприемам, да чакам, докато нервите на престъпника не издържат и той започне да прави грешка след грешка. Впрочем все нещо има. Пистолетът „хорн“. Някой го е измил със спирт и е изчистил отпечатъците от пръстите. При това толкова е бързал, че не е забелязал няколко нишки памук, полепнали по предпазителя. Всичко е било направено, докато пиех кафето. Когато се върнах в стаята, миризмата на спирта още не беше изчезнала.

В пълнителя липсва един куршум, в цевта има следи от изстрел. Претърсих цялата стая, за да намеря изстреляната гилза. Напразно. Или изстрелът е произведен на друго място, или гилзата предварително е взета. Първата версия е по-вероятна. Стаята е твърде малка, за да не може куршум тридесет и пети калибър да мине от единия до другия край.

Няма да бързам с изводите, време е за сън!

22 МАРТ

Спах отвратително. През цялата нощ ми се счуваха стъпки в коридора и някакъв шепот. Няколко пъти ставах и отивах до вратата, стъпките спираха. За всеки случай заключих вратата и пъхнах пистолета под възглавницата.

Сутринта закусих сам. Пак консерви и кафе, което сам си сварих на котлона. Обитателите на базата не се показват.

Прегледах тетрадката, която е на масата. В нея има данни за геофизическото изследване с многобройни бележки, направени от ръката на друг човек. Очевидно това е почеркът на Майзел. Твърде характерен, неразбираем и с наклон наляво. Жалко, че не съм графолог, струва си да се занимаеш с този почерк.

Ако наводняването на шахтата е диверсия, то тя е направена от знаещ човек. До главния клон се намира подземно езеро с милиони кубически метри вода. Взривът е разрушил преградата между главната шахта и езерото. Ако е така, водата едва ли ще може да се изпомпи.

Като прелистих тетрадката, открих нещо любопитно: по полетата на няколко места е нарисуван женски профил. Рисунката не е изпипана, но все пак се долавя нещо с профила на прекрасната Долорес. Мастилото е същото, с което са направени бележките от Майзел. Любопитно. Веднага се оформя следната версия: ревнивец, който стреля по щастливия съперник… Но това са глупости! Външността на Майзел не му позволява да спечели при такива надбягвания. Тогава? Несподелена любов. И все пак повод за самоубийство. Но самоубийство няма, значи… Значи хипотезата е неприемлива.

Около два часа на обяд чух, че някой минава по коридора. Отворих вратата и се сблъсках с учения Томас Милн. Той беше толкова пиян, че вървеше, държейки се за стената. Попитах го кога обядват.

Той повдигна смъкнатите си панталони и ми отговори:

— Когато поискат. Що се отнася до мен, ще се постарая да правя това в такова време, когато Вие няма да бъдете там. Ясно ли е?

— По-ясно не би могло да се каже!

Обядвах сам. В кухнята, която е до каюткомпанията, има хладилна камера. Най-различни продукти, но не се забелязва да се използуват. Тиганите и тенджерите са покрити с дебел слой прах. Намерих замразено месо и си изпържих бифтек, цели два фунта. Пийнах си бира. След това ми стана някак по-весело да живея.

Измих съдовете и се отправих към стаята си.

В каюткомпанията открих Енрико Лорети да лапа консерви. Като ме видя, трепна и изпусна вилицата.

Попитах го защо никой не приготвя обяд.

Сви рамене.

— Така е по-безопасно.

— В какво отношение?

— В затворената консервена кутия е по-мъчно да се сипе отрова.

Почувствувах как изяденият бифтек се преобърна в стомаха ми. Но разговорът взе интересна насока и аз реших да го продължа.

— Глупости! Та кой може да сложи отрова?

— Не се безпокойте, ще се намерят желаещи.

Той хвърли кутията в сметопровода и без да ме погледне излезе от каюткомпанията.

Върнах се в стаята си и веднага почувствувах, че в нея нещо се е изменило. Тетрадката на масата бе преместена, а във въздуха се носеше едва доловим дъх на парфюм.

Отново прегледах тетрадката. Един лист бе откъснат. За съжаление бях я само прелистил и сега съвсем не можах да си спомня какво би могло да има на тези страници.

Прегледах отново всички бележки. Нищо интересно, ако не се смятат рисунките по полетата.

Легнах си рано, като взех съответните мерки срещу неканени посетители.

23 МАРТ

Първият разпит на Долорес Салиенте. Всичко стана съвсем неочаквано. Приготвях си закуска, когато тя влезе в кухнята.

— Добро утро, мистър Клинч!

— Добро утро, синьора!

— Можете да ме наричате Долорес.

— Благодаря Ви.

Тя седна на табуретката. Залюбувах й се неволно, толкова беше хубава в дантеления си халат. Миришеше на познатия ми вече парфюм.

Предложих й кафе.

Седеше, свела очи, докато пържех омлета.

Обикновено жените не умеят да крият вълнението си. Издава ги напрегнатата им поза. Долорес се опита няколко пъти да каже нещо, но не се решаваше. Трябваше да й помогна:

— Вие искате да ме попитате нещо?

— Да.

— Моля!

— Защо… защо не ме разпитвате?

Засмях се.

— А защо решихте, че трябва да Ви разпитвам?

Тя ме погледна в очите и аз почувствувах, че е костелив орех, много по-костелив, отколкото би могло да се предположи. В погледа на мексиканката имаше нещо, което мъчно можеше да се определи. Някаква смес от страх и твърда решимост да се бори до край. Ранена пантера, приготвена за скок.

— Та Вие навярно ме подозирате в убийство на Майзел — ми каза тя със спокоен тон, сякаш ставаше дума за съвсем обикновени неща.

Трябваше да променя с нещо този тон. Запитах я:

— Защо идвахте в стаята ми вчера?

Тя побледня и прехапа устни.

— Случайно. Свикнала съм да поддържам в нея ред и вчера съвсем машинално…

— Не лъжете, Долорес! Вие сте откъснали един лист от тетрадката. Защо? Какво имаше там, което Вие непременно трябваше да вземете.

— Нищо. Кълна Ви се, нищо особено.

— И все пак?

— Е, там имаше… стихове и аз се страхувах, че неправилно ще разберете… С други думи това е лично нещо.

— Къде са тези стихове?

— В моята стая.

— Да вървим.

Тя се поколеба няколко секунди.

— Какво пък, да вървим!

В коридора срещнахме Лорети. Трябваше да се види израза на лицето му, когато влизах след Долорес в стаята й.

— Ето! — протегна ми тя сгънат на четири лист от тетрадка.

По полето, наред с данните за гравитационните измервания, бяха надраскани стихове, които не бях забелязал по-рано:

Когато със светлината на лампата

Смесва бледата си светлина

Мъртвородената зора,

През прозореца пропълзява бълнуването.

И това, което пълзи към мен

Е огромно, жадно и безлико.

Страхувам се, в тишината

Немите спазми на вика раздират устата ми.

Няма за мен спасение от него

Чувствувам аз слонска тежест…

И казват, че това бълнуване

В бълнуването съм нарекъл любов.

— На Вас ли са посветени тези стихове?

— Не зная. Възможно е.

— Беше ли Ваш любовник?

— Не.

— Обичаше ли Ви?

— Да… струва ми се.

— А Вие него?

— Не.

Върнах й листа със стиховете. Не ми беше нужен, а на нея… Кой ще се оправи в душата на жената, на всичко отгоре и красива.

— Как умря Едуард Майзел?

— Застреля се.

— Къде?

— Край шахтата.

— Кой го намери?

— Милн.

— Как се е оказал там Милн?

— Едуард не се върна да нощува и Милн тръгна да го търси.

— Милн ли донесе трупа в базата?

— Не, той дотича за нас и ние тримата…

— Къде е стрелял Майзел?

— В главата.

— Излязъл ли беше куршумът?

— Не зная. Черепът беше съвсем обезобразен и аз…

— Доизкажете се!

— И аз… Тежко ми беше да го гледам.

— И все пак собственоръчно ли го кремирахте?

— Бях длъжна да направя това.

— Помогна ли Ви някой?

— Енрико.

Замислих се. Имаше една тънкост, която ми даваше повод за размисъл. Долорес, навярно без сама да забелязва това, наричаше Майзел и Лорети по име, а Милн — по фамилия. Това не беше случайно. Очевидно отношенията между членовете на експедицията бяха твърде сложни.

— Как смятате, защо Майзел се е застрелял?

Умишлено временно поотпуснах юздите. Дадох вид че вярвам в самоубийството. Но в погледа на Долорес отново проблесна страх.

— Не зная. Той изобщо беше някак странен, особено напоследък. Давах му транквилизатори.

— Винаги ли беше такъв?

— Не, отначало не се забелязваше. После започна да се оплаква от безсъние, а след взрива в шахтата…

— Приемаше ли сънотворни лекарства?

— О, да!

Още една загадка. Ако убиецът е Долорес, по-леко би й било да го отрови. Тя е лекар и сама е трябвало да определи причината за смъртта. Най-просто от всичко би било да му вкара смъртоносна доза наркотик, а в заключението да постави диагноза: парализа на сърцето. Не, тук нещо не е в ред! И все пак защо се страхува? Спомних си думите на Лорети за отровата, която могат да поставят в храната. Те всички се страхуват от нещо. Не напразно се хранят само с консерви! Пазят се един от друг? Случва се и така, когато престъплението е извършено съвместно.

Реших да разузная в друга насока.

— Какво знаете за взрива в шахтата?

— Почти нищо. Едуард каза, че е от натрупването на газове.

— По това време някой беше ли на работната площадка?

— Ние всички бяхме в базата. Обядвахме.

Във всеки разпит има критична точка, след която или разпитваният, или следователят губят почва под краката си. Чувствувах, че настъпва решаващият момент и запитах направо:

— Може ли взривът в шахтата да бъде резултат на диверсия?

Изглежда, че попаднах в целта. Погледът на Долорес стана като на човек, който потъва.

— Не, не! Това е невъзможно!

— Защо?

— Не зная.

Стори ми се, че нещо започна да се изяснява и зададох нов въпрос:

— Имате ли оръжие?

— Да… пистолет.

— Такъв? — извадих от джоба си пистолета на Майзел.

— Да.

— За какво Ви е на Вас? Нали тук на Мези, няма от кого да се пазите?

— Не зная. Всички експедиции се снабдяват с оръжие.

Проклятие! Спомних си, че в документите нямаше никакви данни за номерата на пистолетите. Този, който сега държах в ръката си, можеше да принадлежи на всеки член на експедицията.

— По какъв начин пистолетът на Майзел се оказа в стаята му?

— Аз го прибрах край шахтата.

— А защо след моето идваме тук Вие премахнахте отпечатъците от пръсти по него?

Тя учудено повдигна вежди:

— Не разбирам за какво говорите.

— Завчера вечерта пистолетът е бил измит със спирт.

— Кълна Ви се, че за това не зная нищо!

Може би този път не лъжеше.

— Благодаря Ви, Долорес! Моля Ви, не разказвайте на никого за нашия разговор.

— Ще се постарая.

Поклоних се и отидох в стаята си. И така, нова версия: Долорес взривява шахтата. Това научава Майзел и тя в бързината го убива със своя пистолет. После взима пистолета му, а своя оставя на мястото на престъплението.

24 МАРТ

Отново спах много лошо. През нощта някой тихо мина по коридора, постоя пред вратата ми, после опита да я отвори. С пистолет в ръката отворих широко вратата, но в коридора вече нямаше никой. После дълго не можах да заспя. Не съм страхливец, но понякога тук просто ми става страшно. В цялата обстановка има нещо зловещо.

Сутринта реших да огледам шахтата. Впрочем сутрин е твърде относително понятие. Всички ние живеем тук по земното време. А фактически нито ден, нито нощ има. Винаги е сумрак и вечно мяркащият се на хоризонта пурпурен диск по-скоро грее, отколкото свети. Неволно си спомних стиховете на Майзел: „Мъртвородената зора“ — казано е много точно.

Това беше моето първо излизане извън границите на базата. В клисурата духаше вятър и да се върви срещу него съвсем не бе лесно.

С годините у мен се е изработило изострено чувство за опасността. Обикновено инстинктивно се обръщам, преди да стрелят в гърба ми. Ето че и сега, вървейки приведен в плътната пелена от биещия в очите дъжд, чувствувах, че някой се прокрадва зад мен. Както вървях, на няколко пъти разглеждах пространството зад мен с помощта на джобното си огледалце. Веднъж ми се стори, че зад издатината на една скала се мярна сянка. Пъхнах ръката си в джоба и освободих предпазители на пистолета. За съжаление това не изменяше положението. Шумът на вятъра заглушаваше всички други звукове, а за този, който се прокрадваше отзад, аз бях отлична мишена.

До шахтата все пак се добрах без всякакви приключения. Тук над „педята място“, където беше сондажната инсталация и стояха бездействуващите механизми, скалите надвисваха от всички страни, като образуваха своеобразен тунел. Тук вятърът свирепствуваше с особена сила.

Когато погледнах в отвора на шахтата, видях огледалото на водата на около десет метра от повърхността.

Опитах се да си представя всичко, което беше станало тук, и внезапно ме осени мисъл. Необходимо е да се изясни точно къде е бил намерен трупът, а после да се опитам да намеря гилзата от куршума. Ако това е самоубийство, тя трябва да се намира някъде тук наблизо. За всеки случай реших да прегледам почвата около самата шахта, още повече че с мен беше и електрическият фенер.

Бях изцяло погълнат от търсенето и само присъщото ми шесто чувство ме застави да отскоча встрани преди на мястото където стоях, да се сгромоляса къс от скалата.

Сега вече отпаднаха всички мои съмнения. Искат да ме премахнат по същата причина, поради която са убили Майзел. От ловец аз се превърнах в жертва.

3

ИЗ ДНЕВНИКА НА ДЖЕК КЛИНЧ

25 МАРТ

Вчера се върнах в базата капнал от умора. Закачих дрехите си да съхнат и се строполих върху леглото. Макар че бях много уморен, спах лошо. В съня ми се мяркаха ту сива сянка с пистолет в ръка, ту Роу, който ми нареждаше да намеря убиеца, ту окървавеният Майзел, който стоеше на ръба на шахтата и призоваваше към възмездие. Събудих се с твърдото намерение без никакво отлагане да доведа до край всичко, което бях решил вчера. Облякох се и без да закусвам почуках на вратата на Томас Милн.

Чух пресипнал глас, който ме канеше да вляза. Господи! Стори ми се, че съм попаднал в клетката на пор. Разхвърляно легло с мръсни чаршафи, маса, затрупана с колби и епруветки, хартиени късове и фасове по пода. Миризма на мръсно тяло и алкохол.

Химикът седеше полуоблечен на леглото и лапаше консерви. В краката му се търкаляше празна бутилка от уиски.

— А, комисарят Мегре! — поздрави ме той с подигравателна усмивка. — Не очаквах! Да се чукнем по този повод! — Милн отиде до долапа и извади нова бутилка. — Дявол да го вземе! Тук някъде имаше чаша. Впрочем, пийте пръв Вие направо от шишето, аз не съм гнуслив, ще пия след Вас.

Взех бутилката, приближих се до долапа, поставих я на мястото й, заключих вратичката и сложих ключа в джоба си.

Изблещил очи, Милн ме гледаше.

— Хей! С какво право се разпореждате в моята стая?

— С правото на старши.

— Тук няма старши. Нашият оркестър е без диригент, затова ми дайте ключа и вървете по дяволите!

— Аз съм инспектор от отдел „Полезни изкопаеми“!

Сега вече той избухна.

— Кучи син, а не инспектор! Ако бяхте наистина инспектор, щяхте да видите какво става тук! Време е да се закрива тази черупка, иначе…

— Защо млъкнахте? Аз Ви слушам.

Той уморено махна с ръка.

— Дайте ми ключа.

— Няма да Ви го дам. Нужен сте ми трезвен, за да дойдете с мен до шахтата.

Отново познатият ми израз на уплаха по лицето му.

— До шахтата? Там аз няма да отида!

— Защо?

— Нямам работа там.

— Помните ли мястото, където намерихте трупа на Майзел?

— Е, и какво?

— Покажете ми го.

— Не мога.

— Защо да не можете?

— Забравил съм го.

Приближих се до него, хванах го за рамото и го разтърсих с такава сила, че зъбите му изтракаха.

— Обличайте се и да тръгваме!

— Не мога — изведнъж измънка той. — Болен съм!

— Не сте болен, а пиян!

— Не, болен съм. Имам кашлица, висока температура и ме боли черния дроб.

— Добре. Сега ще повикан синьора Салиенте. Тя ще определи дали сте болен или не и ако е нужно ще Ви даде лекарства.

Внезапно той изтрезня.

— Салиенте? Не, не! По-скоро ще си пъхна главата в устата на лъв, отколкото да взема лекарство от ръцете на тази усойница.

— Защо?

— Все още ми се живее.

Започнах да губя търпение.

— Чуйте, Милн. Или ще престанете да се правите на глупак и да говорите с недомлъвки, или така ще бухна главата Ви о стената, че ще забравите как се казвате.

— Аз не говоря с недомлъвки. Просто се страхувам от тази жена.

— Допущате ли, че тя е могла да убие Майзел?

Милн се разсмя така, че сълзи потекоха от очите му.

— Да убие Майзел?! Ох, умори ме! Дали Долорес е могла да убие Майзел? Знаете ли, че тя се грижеше за това нищожество като за дете? След взрива в шахтата той получи нещо като нервно разстройство. И тя по цяла нощ стоеше с него без да мигне. А Вие — да го убие! Не, уважаеми Шерлок Холмс, Вашият метод направи засечка.

— Уверен ли сте, че Майзел се е самоубил?

— Кой го знае! Може и да се е самоубил. Не съм бил, не съм видял. Изобщо той беше откачен…

— Стига! Обличайте се!

Очевидно Милн разбра, че няма да се отърве от мен.

— Дайте ми ключа, тогава ще дойда.

— Няма да го дам. Когато се върнем, пийте колкото си искате.

— Само една глътка!

— Дявол да ви вземе! Смучете!

Отворих долапа и му налях два пръста в мензурата. Но изведнъж ръката ми се отпусна и бутилката се разля в краката ми. Сред огризките от хляб и недопушените цигари, на масата се търкаляше гилза от изстрелян патрон.

— Престанете да излизате уискито! — извика Милн. — Нямам толкова много, че да поливам с него пода.

Поставих бутилката обратно.

— Милн, откъде имате тази гилза?

Той изпи алкохола и отново си наля. Не му попречих.

— От къде е гилзата ли? Намерих я около шахтата.

— Кога?

— Не помня. Отдавна.

— За какво Ви е?

— Защо да се търкаля там?

Взех гилзата. Ако се съдеше по окислената й повърхност, тя бе стояла дълго време на открито и бе попаднала на масата на Милн не по-рано от вчера.

— Добре. Походът се отлага, а сега седнете да поговорим откровено.

— Нима досега не говорихме откровено?

Започнал беше да се напива, но си помислих, че може би така е по-добре. Пиян може да каже нещо повече.

— Милн, имаме основание да смятаме, че Майзел е убит и подозрението пада върху Вас.

Той се ухили.

— Не! Номерът няма да мине! Имам желязно алиби. Тогава два дни не бях излизал от базата.

— Но Вие сте намерили трупа.

— Това още нищо не доказва.

Милн се намръщи и засумтя. Очевидно такава постановка на въпроса не му беше много приятна. Направих дълга пауза и го запитах:

— Вие ли вървяхте вчера след мен към шахтата?

— Вървях.

— С каква цел?

— Обожавам детективските романи. Исках да видя как работи прославеният Джек Клинч.

— И за да ме улесните ли скрихте гилзата?

— Може би.

— Къде я намерихте?

— Тя сама ми попадна под краката. Край входа на шахтата. Вероятно е била отнесена от вятъра.

Мислено се наругах. Тази възможност не бях предвидил. Наистина силният вятър би могъл да премести леката гилза.

— И после все поради същия интерес към детективските сюжети ли се опитахте да ме убиете?

— Не съм правил това. Чух как падна скалата, но бях вече долу.

— И какво, скалата сама ли падна?

— Може би. Тук се случват такива неща. Пълно е с бактерии, които разрушават скалите. Останалото върши вятърът.

— Не допущате ли, че тази скала е хвърлена от някого нарочно?

— Допущам, разбира се.

— Кой би могъл да направи това?

Мили учудено ме погледна.

— Как кой? Разбира се, че Енрико. Вие не го познавате. Затрил е две жени и въобще да убие човек за него е по-лесно, отколкото да изпуши една цигара.

Господи! Престанах да разбирам вече изобщо каквото и да било. Дори да се допусне, че те тримата са убили Майзел, защо му е да натопява Лорети? Нали за главната улика — куршумът, намерен в пепелта, те не знаят нищо? И защо Милн толкова лесно се съгласява с версията за убийството? Все едно, пред съда истината ще блесне, още повече, че те извъртат нещата много неумело. Но разпитът трябваше да се проведе до край.

— Значи Лорети би могъл да убие и Майзел?

— Разбира се.

— Имате ли някакви факти за това?

— Казах Ви, че той е истински негодник.

— А взривяването на шахтата също ли е работа на някого?

— Не мисля. Тук всичко се обяснява много просто. Бактериите отделят много водород. Предупреждавах Майзел да бъде по-внимателен.

— И той не Ви послуша?

— Явно не ме е послушал.

В стаята беше непоносимо задушно, целият бях мокър. Исках по-скоро да се измъкна от тази бърлога на алкохолизма, но още много оставаше неясно. Реших да насоча разпита в друга посока.

— Кажете, Милн, защо сте се отпуснали така? На Земята имате жена и три деца. Нима няма да Ви е срам да се покажете пред тях в този вид?

Той трепна, сякаш го ударих през лицето.

— Страх ме е, Клинч — каза той след кратка пауза. Цялата му палячовщина бе изчезнала. — Знаете ли какво нещо е страхът?

— Зная.

— Не, не знаете — въздъхна той. — Вие сигурно никога не сте умирали от страх. Струва ми се, че подлудявам. Страхувам се от всичко. Страхувам се от тази проклета планета, страхувам се от Лорети, страхувам се от Долорес, страхувам се…

— От мен? — подсказах му.

— Да, от Вас. Страхувам се, че ще ми лепнете обвинение за убийство, което не съм извършил!

Подадох му бутилката и той жадно залепи устни за гърлото й.

— Нямам намерение да Ви обвинявам без основание, но ако в ръцете ми попаднат достатъчно улики, пазете се!

— Благодаря за откровеността! — той отметна глава и жадно засмука неразреденото уиски.

— И още нещо, дайте ми Вашия пистолет.

Без да каже дума Милн извади от джоба на панталоните си лъскав чер „хорн“ и ми го подаде. Пистолетът бе зареден, предпазители бе спуснат. Затрепери ми под лъжичката, като си помислих, че е било достатъчно само да пъхне ръката си в джоба, за да изпразни в корема ми целия пълнител. Впрочем, така открито той едва ли би се решил. Такива обикновено нанасят удара скрито, иззад ъгъла.

Станах и вече бях до вратата, когато сякаш случайно го запитах:

— Между другото, вие ли измихте със спирт следите от пръсти по пистолета на Майзел?

— Аз.

— Защо?

— Все поради същата причина. Там можеше да има отпечатъци и от моите пръсти.

26 МАРТ

Отново не можах да заспя. Поводи за размисли имах повече от достатъчно. Що за птица е Милн? Откъде идва тази смес от наглост и страх у него? Защо се мъчи да оправдае Долорес и да постави под подозрение Лорети? Защо не е скрил гилзата, а я е оставил на масата? Мъчно бе да се предположи, че не е очаквал моето посещение. Тогава? Желаеше да участвува в опасна игра? Струваше ми се, че понякога той се правеше на по-пиян, отколкото беше.

Ако поведението на Милн се приеме за сериозно, налага се версията, при която престъпници са Милн и Долорес, а Лорети знае нещо, но по неизвестни причини не се решава да ги разобличи. Тогава стават ясни загадъчните думи на Лорети за отровата, която може да бъде сложена в храната.

Освен това оставаше неизяснен случаят с камъка вчера. Случайност ли беше или покушение?

Очевидно развиването на цялото кълбо трябваше да започне с камъка.

Облякох се и като се мъчех да се движа колкото се може по-тихо, за да не разбудя никого, излязох навън.

Вятърът бе стихнал, дъждът престанал и аз стигнах до шахтата много по-бързо, отколкото завчера. Бях сигурен, че след мен не се промъква никой, затова си позволих да се отпусна напълно. След няколко дни на непрекъснато напрежение за пръв път се наслаждавах на чувството за безопасност и с удоволствие вдишвах свежия въздух.

Лесно намерих мястото, където едва ли не се отправих към оня свят. Парчето скала, тежко няколко тона, изглеждаше достатъчно внушително за надгробен паметник на ирландец в чужбина. От такова парче не би се срамувал дори дядо ми, който приживе си бе поръчал най-разкошната гробница в Дъблин.

Въоръжих се с лупа и най-внимателно изследвах повърхността на отломъка. Милн казваше истината. Цялата скала с изключение на тънко мостче бе проядена като сирене рокфор. Това мостче можеха с еднакъв успех да счупят и вятърът, и човек.

Оставаше да огледам бегло почвата. Следите от кръв би трябвало отдавна да са измити от дъждовете, а на някаква случайна находка разчитах малко.

Скоро се отправих обратно, без да намеря нищо интересно.

До базата оставаха не повече от четиридесет крачки, когато чух високи гласове. За всеки случай се скрих зад една издадена скала и като почаках малко, внимателно подадох глава.

Пред вратата на базата оживено разговаряха Милн и Лорети. По-точно говореше Милн, а Лорети се смееше весело. След това Лорети потупа Милн по рамото и те, като продължиха да разговарят, се скриха вътре.

Постоях в скривалището си още няколко минути, а после с безгрижен вид се приближих до базата.

Самообладанието ми обаче стигна колкото да се прибера в стаята. Хвърлих се на леглото и в отчаяние хванах главата си. Сега вече решително нищо не разбирах! Дори ми мина мисълта, дали не ме разиграват. Хубаво сюжетче за водевил. Агентът е дошъл да разследва убийство, а уморените от безделие учени му подхвърлят една след друга лъжливи версии и после се веселят зад гърба му. Ако е така… Впрочем, не! Целият ми многогодишен опит на детектив подсказваше, че това не е така. Спомних си уплахата в погледа на Долорес. Нужно е да бъдеш изключителна актриса, за да играеш с такова изкуство. Освен това Майзел е мъртъв, а в джоба ми се намира обвивката на куршума. Тук вече няма място за шеги.

Измих главата си на чешмата и реших да се избръсна, но сега пък ми бе поднесена нова изненада. Някой почука на вратата и гласът на Долорес произнесе с най-сладкия тембър:

— Мистър Клинч, елате да закусим!

Най-малко от всичко очаквах това.

В каюткомпанията пред очите ми се откри идилична картина. Начело на масата седеше прекрасната Долорес. Облечена бе в ажурна рокличка от трико, за изготвянето на която е отишло по-малко вълна, отколкото би могло да се настриже от моите мустаци. Вдясно от нея седеше Милн, избръснат, с колосана риза и връзка, при това съвсем трезвен. Вляво — Лорети, красив като супермен от етикет на цигарена кутия.

Ядяха омлет с бекон. В средата на масата бе поставена голяма чиния с препечени филийки.

Пожелах им приятен апетит. Долорес с ръка ми посочи мястото срещу нея.

— За Вас кафе с мляко или черно? — попита тя.

— Благодаря Ви, черно.

Лорети ми подаде тиган с омлет и ние си разменихме най-любезни поклони.

Помислих си, че това е моята последна закуска. Не е лошо измислено! Трима свидетели на внезапната смърт на Джек Клинч. Извинете, на Юджин Конели, инспекторът и т.н. Другото — всичко по шаблона. Контейнерът с праха се отправя към Земята, прелестните пръстчета на мадмоазел Лоран привързват траурна лента на урната, скромно погребение на гробището в Космополис.

— Защо не ядете? — заинтересува се Долорес.

— Благодаря, не съм гладен.

— Страхувате се, че ще Ви отровят? — усмихна се Милн.

— Не, не се страхувам.

— Страхувате се! — той набоде с вилицата голямо парче омлет от моя тиган и го налапа. — Е, какво! Убедихте ли се?

— Убедих се. — Мислено си прочетох молитвата до свети Патрик и наведнъж изпих кафето.

— Харесва ли Ви тук? — със светски тон се осведоми Долорес.

— Благодаря, много е хубаво. Днес празник ли имате?

— У нас сега всеки ден е празник — каза Милн. — Няма какво да работим.

— Зависи — намръщи се Лорети, — аз имам работа колкото искаш.

— Значи Вие продължавате работата си? — за мен това беше нещо ново.

— Правя по нещо.

— Кога все пак ще ни върнат на Земята? — отново зададе въпрос Долорес.

— Не зная. Това трябва да реши мистър Роу.

— А Вашето мнение какво е?

— Според мен базата трябва да се ликвидира. Едва ли ще може да се изпомпи водата от шахтата, а да се пробива такава грамада от скали е невъзможно.

— Правилно! — удари с ръка по масата Милн. — Ето, това са думи! Приятно е да слушаш!

Лорети стана.

— Моля да ме извините, имам работа.

Аз също се надигнах.

— Благодаря за кафето, Долорес. Трябва да поговоря с Вас, сеньор Лорети.

Лорети учудено повдигна вежди.

— Моля, но след един час, не по-рано. Трябва да завърша експеримента.

Прекарах този час в стаята си, като се мъчех да си обясня от какво беше предизвикана тази чудна метаморфоза. Колкото повече предположения изказвах, толкова по-малко разбирах нещо.

Така, без да реша нищо, се отправих към Лорети.

Вратата на стаята на Милн беше отворена. Надникнах. Долорес, боса, в шорти, миеше пода. Милн без обувки, подвил крака, седеше на внимателно застланото легло. Прозорецът бе отворен и дори небето, което се виждаше от него, имаше някакъв необикновен синкав оттенък.

Наистина ден на чудесата!

Долорес ме забеляза и като отметна с опакото на дланта си кичур коси, се усмихна.

— Мистър Клинч, нали и Вие сте на мнение, че Милн е страшен мърльо?

Разбирам от женски крака и мога без преувеличение да твърдя, че краката на Долорес стоят по-високо от всякакви похвали. Уви! Детективът често трябва да принася в жертва най-хубавото, с което животът може да надари мъжа. Впрочем, лириката настрана! Предстоеше ми важен разговор, който можеше да поизясни нещичко.

Почуках на вратата на Лорети.

Той седеше пред микроскопа и като ми кимна с глава, предложи да седна.

Огледах се. В стаята цареше идеален ред. В ъгъла над леглото висеше снимка на младо момиче, почти дете. Неволно си спомних историята с непълнолетната дъщеря на милионера.

— Вижте, мистър Клинч, миниатюрен металургичен завод.

Нагласих окулярите за очите си. В капката върху предметното стъкло сновяха някакви животинки.

— Бактериално разлагане на иридиево-осмиевата сплав — поясни Лорети. — Пълен поврат в техниката. Огромна икономия, не е нужно нито електричество, нито сложна апаратура. Всичко става без намесата на човека.

— Да, интересно. Но какъв смисъл има това сега, когато шахтата е наводнена, а друго място за прокопаване на планетата няма? — Зададох нарочно този въпрос. Интересуваше ме как той приема всичко станало.

— Не е беда — отвърна Лорети небрежно. — Подготвил съм няколко щама за изпращане на Земята. Като не успяхме тук, ще организираме работата на Земята.

— А не е ли опасно?

— В какъв смисъл да е опасно?

— Все пак, това са бактерии. Ами, ако изведнъж причинят някаква епидемия на Земята?

— Изключено!

— Защо?

Той взе от масата кутия с цигари. Това бяха моите любими „Корона корона“ и аз с удоволствие запуших.

— Мистър Клинч — каза Лорети, като пусна голямо кълбо дим. — Тук на Мези никога не е имало животни, затова не може да има опасни за живия организъм бактерии. Те просто не са успели да се появят в процеса на еволюцията.

— Ами ако като попаднат на Земята вместо към осмиево-иридиевата сплав се приспособят да паразитират върху живите същества?

— Не ми се вярва. Тогава те няма да са същите бактерии. Освен това ще бъдат взети всички предпазни мерки.

Реших да сменя темата на разговора.

— Как си обяснявате днешната тържествена закуска в пълен състав?

Лорети се намръщи и смачка цигарата в пепелника.

— На хората понякога им омръзва да вършат щуротии, мистър Клинч.

— И на Вас ли?

— И на мен.

— А пък аз си помислих да не би тук да има някакви бактерии, които предизвикват умопобъркване.

— Такива бактерии тук не може да има, обясних Ви защо…

Изгасих цигарата и станах.

— Благодаря Ви за разговора. Ако нямате нищо против, пак ще намина.

— С белезници?

— Засега без тях.

Лорети отново се зае с микроскопа си. Почаках, докато мислите му превключат напълно към наблюдението, и го попитах:

— Кое предизвика взривяването на шахтата?

— Не зная — отвърна той, без да се отделя от микроскопа. — Това не е по моята част, попитайте Милн.

— Милн смята, че е предизвикано от избухването на газ.

— Значи е избухване на газ.

— И за смъртта на Майзел ли не можете да ми съобщите нещо?

— И за смъртта на Майзел нищо не мога да Ви съобщя, обърнете се към Долорес.

— Довиждане, сеньор Лорети!

— Довиждане, мистър Клинч!

4

ИЗ ДНЕВНИКА НА ДЖЕК КЛИНЧ

4 АПРИЛ

Осем дни не записах нищо. Внезапно възникналата нежна дружба между обитателите на базата се топи като бучка захар в чаша чай. Съвместните трапези продължиха известно време, но вече без предишния блясък. Долорес приготвяше нещо набързо, а да се съберат навреме всички за обяд, беше мъчно. Още на третия ден Милн започна да идва в каюткомпанията леко пийнал, а Лорети често отсъствуваше, като се извиняваше със срочни опити.

Все пак тези срещи ми даваха единствената възможност да продължа наблюденията си. Останалото време всички прекарваха по стаите си. Отново духа вятър и ние живеем при изкуствена светлина. Трябва да държим капаните на прозорците затворени. Дори специалните стъкла не издържат напора на вятъра. Не може и да се помисли за разходка.

През тези дни се опитах наново да преразгледам всичко, което ми е известно за членовете на експедицията. Струва ми се, че са една шайка и ако съдя по впечатленията си, главатарят е Лорети. Майзел им е пречил и те са го убили. Дори не съм уверен наистина ли взривът в шахтата е предшествувал смъртта на Майзел. Може би обратно. За съжаление сега е мъчно да се установи това.

Съвсем неясна ми е ролята на Долорес. Ако се съди по поведението й, тя е изцяло във властта на Милн и Лорети. Знае много, но играе чудесно ролята си. Защо им трябваше да инсценират тази дружба? Впрочем, не е само инсценировката. Та нали с очите си видях как приятелски разговаряха Милн и Лорети. Тогава инсценировка е била взаимната им неприязън?

Можеха лесно да ме отровят, но кой знае защо се уплашиха, Или разбираха, че два смъртни случая ще предизвикат подозрение. Може би ако не беше тази лисица Дрейк с неговата бележка в „Космически новини“, аз отдавна да бях на оня свят. Този престъпник без сам да подозира ми направи добра услуга. Наистина трябва да играя с открити карти, но те знаят, че се намират под подозрение и са принудени да действуват много внимателно.

О, с какво удоволствие бих ги дал в ръцете на правосъдието! Но нямам никакви преки улики. Бръщолевенето на Милн не може да се вземе за сериозно; той още на предварителното следствие може да отрече всичко. Прибраната от него гилза? Но моите показания едва ли ще бъдат взети под внимание, а други доказателства няма. Обвивката на куршума? Това наистина е сериозна улика, но върви докажи кой е убил! На съда е необходим конкретния убиец, а не трима вероятни. Значи, трябва да продължа да търся убиеца.

7 АПРИЛ

Изключително произшествие! От няколко дни вече усещах, че назрява нещо. Някаква гнетяща атмосфера на страх и взаимно недоверие. Всички стоят по стаите си и отново се хранят с консерви. Мен просто не ме забелязват. Когато ги срещам, се извръщат и не отговарят на поздрава ми. Милн денонощно пиянствува. Чувам как се блъска по стените когато отива до тоалетната. Долорес ходи със зачервени очи. Отново някой идва до вратата ми посред нощ и опитва заключена ли е.

И ето че вчера се разрази.

Бях задрямал, когато ме събуди висок шепот в коридора. Разговаряха Милн и Лорети. Не можех да чувам какво говорят. Само един път дочух откъслечна фраза: „… той може да чуе и тогава…“ Очевидно ставаше дума за мен. След известно време шепотът премина в кавга. Гласът на Лорети високо каза: „Не мисли, че ще успееш!“ Последва звук от удар, тропот на крака, Долорес изпищя, а после проехтя изстрел.

Изскочих на коридора.

Милн се беше облегнал на стената. С едната си ръка той се държеше за страната, а в другата стискаше дълъг ловджийски нож. Срещу него бе застанал Лорети с пистолет. Вратата на стаята на Долорес бе отворена.

— Какво става тук, дявол да ви вземе!?

— Той ме рани! — захленчи Милн.

На вратата се показа Долорес. Облечена бе в копринена пижама. Явно бяха я вдигнали от леглото.

— Какъв негодник! — каза тя с треперещ глас. — Боже, какъв негодник!

Не разбрах за кого се отнасяше това.

Милн прекрачи напред.

— Хей, вземете му ножа, че ще Ви ръгне! — извика Лорети.

Ударих Милн по ръката и той изпусна ножа. После се обърнах към Долорес и Лорети:

— Дайте оръжието си!

Лорети запрати своя „хорн“ в краката ми.

— И Вие, Долорес!

Погледна ме предизвикателно.

— Не мога да остана без оръжие. Не забравяйте, че съм жена!

Гледайки я, човек мъчно можеше да забрави това.

— Добре, защищавайте честта си. И какво все пак стана?

— Той влезе с взлом в стаята ми! — Долорес посочи с пръст към Лорети.

— Той стреля в мен, рани ме, искаше да ме убие! — изохка Милн.

— Милн искаше да ме удари с ножа, започнахме да се бием, не успях да се задържа на краката си и нахълтах в стаята на Долорес, а после… трябваше да стрелям.

— Вярно ли е това?

Долорес се усмихна презрително.

— Не му вярвайте. Този негодник е способен на всичко!

— Психопатка! — Лорети се обърна и се отправи към стаята си.

— А Вие, Милн, постарайте се… — Обърнах се към него и видях, че той, затворил очи, се смъква на пода. Ризата му бе пропита с кръв.

Пренесоха го с Долорес в стаята му.

Раната беше много лека. Куршумът беше се плъзнал по реброто, но ако беше минал малко по-вдясно, експедицията щеше да се лиши от още един специалист.

Милн скоро се съвзе и отново започна да охка. Долорес искаше да му направи обезболяваща инжекция, но той изпадна в ярост като видя спринцовката. Наложи се да му дадем уиски.

Почакахме докато заспа с наполовина изпразнена бутилка до него и излязохме в коридора.

— Е, Долорес, все още ли няма какво да ми кажете?

Тя закри лице с ръце.

— Не ме питайте за нищо, мистър Клинч, наистина аз нищо не зная.

— Все едно, Вие ще трябва да дадете показания не тук, а на Земята.

— Съжалете ме!

За първи път в живота ми на колене пред мен стоеше жена. И то каква жена! Колко беше красива в позата на каеща се грешница.

— Моля Ви, изпратете ме на Земята. Готова съм на всичко, само да не понасям този ужас!

Какво можех да й отговоря? Да я изпратя вместо мен? Нямах право. Пред мен стоеше загадката на неразкритото убийство и виновна или не до края на следствието не трябваше да й се дава възможност да се скрие от правосъдието. Върви после я търси по целия свят! Вдигнах я и я отведох в стаята й.

— Успокойте се, Долорес. Обещавам Ви, че щом се върна на Земята за вас ще изпратят специален кораб. А сега легнете да поспите. Аз сам ще наглеждам Милн. Ако потрябва, ще Ви събудя.

Не стана нужда да я будя. Легнах в леглото и сякаш се провалих в ада. Мъчеха ме кошмари, счуваха ми се някакви викове и дълго не можех да се събудя от настойчивото чукане по вратата.

— Мистър Клинч, мистър Клинч! Отворете, нещастие — това бе гласът на Долорес.

Изтърчах по пижама и бос.

— Какво е станало?

— Милн е мъртъв, отровил се е.

В стаята на Милн миришеше на горчиви бадеми. Хвърлих поглед върху тухления цвят на лицето на покойника и попитах:

— Цианкалий?

— Да.

На масата намерихме мензура със следи от отровата и бележка. С пиянски почерк бе надраскано:

„Принуден съм да постъпя така, защото по-добре е да умра, отколкото…“

Тук бележката прекъсваше.

10 АПРИЛ

Кремирахме Милн. Трябва да занеса праха му на Земята.

От време на време ми се струва, че подлудявам. Всички версии една след друга се пукат като сапунени мехури. Не мога да свържа фактите в едно цяло. Такъв позорен провал в практиката ми не е имало.

С нетърпение чакам деня на отлитането. Скоро ще свърши периодът на мусоните. Стартът е определен за 20 април — тогава настъпва относително затишие. Изучавам инструкцията. Пощенската ракета е напълно автоматизирана. Трябва само да натисна копчето, но има много правила за действие в случай на авария и те трябва да се знаят наизуст.

От Лорети и Долорес нищо не може да се измъкне. Напразно се заех с тази работа. Сега нека с тях се занимават следователите от Земята. На мен ми стига вече!

21 АПРИЛ

След няколко часа трябва да стартирам на постоянна орбита. Отбих се да се сбогувам с Долорес. Бедната! Сърцето ми се свива, като я гледам. Страхувам се да я оставя тук, но какво мога да сторя?!

Следващото посещение е на Лорети. След като му заявих, че без разрешението на Роу нито една бактерия не може да бъде изнесена от тук, отношенията ни са повече от обтегнати.

Все пак този път ме посрещна без обичайните остроти. Очевидно радостен е, че ще се отърве от по-нататъшни разпити. Дори измъкна от запасите си бутилка старо бренди.

— За благополучието пътешествие! Или при изпълнение на служебните си задължения Вие нямате право да пиете със следствения?

— Грешите, Лорети. Аз не работя в полицията и мога да пия с когото си поискам. Наливайте!

Няколко минути седяхме мълчаливо с чаши в ръце.

— Е, мистър Клинч, успяхте ли да намерите убиеца?

Не му отговорих веднага. Вниманието ми бе погълнато от течността в чашата. Чак дъхът ми пресекна от внезапно възникналата идея. Поразително как всичко изведнъж зае местата си. Накрая повдигнах глава и казах:

— Намерих го, сеньор Лорети.

— Виж ти?! И кой е?

— Засега това е професионална тайна. Кажете, къде Майзел пазеше взривното вещество?

— Взривното вещество? — той учудено повдигна рамене. — Май че във втория склад. Защо Ви е?

— Искам да организирам салют по повод на успешното завършване на разследването!

Погледнах часовника. Имах съвсем малко време. Трябваше още един път внимателно да изследвам обвивката на куршума, а после… В душата ми пееше всичко. Дори бих се преметнал през глава, ако не се страхувах, че ще уроня престижа на фирмата „Джек Клинч, частен детектив“.

Част трета

1

И ето че отново, както преди една година, те се събраха в кабинета на Роу. Стопанинът зад бюрото, Жюли — на дивана, Шнайдер — в креслото, а Клинч — на стола.

Роу потърка челото си, огледа присъствуващите и се обърна към Клинч:

— И така, мистър Клинч, аз се запознах с Вашия рапорт и с дневниците. Трябва да кажа, че съм поразен.

— Благодаря Ви! — Клинч вежливо се поклони.

— Страхувам се, че не ме разбрахте добре — продължи безстрастно Роу. — Няма за какво да благодарите. Аз не само съм поразен, но и възмутен. Струва ми се, че дадените Ви от нас инструкции бяха достатъчно точни. Възлагаше Ви се да изясните причината за взривяването на шахтата, да намерите убиеца и да определите възможността за експлоатиране на залежите от иридий. Така ли беше?

— Съвсем вярно! — съгласи се Клинч.

— Нека видим сега какво сте извършили. Ще разгледаме точка по точка. Причината за взривяването Вие не сте установили, убиеца не сте намерили, а в замяна на това предлагате… сюжет за научнофантастичен роман, при това извлечен от… чашата с бренди. Съгласен ли сте с мен?

— Абсолютно не съм съгласен! — Мустаците на Клинч стърчаха като две копия, лицето му се покри с червени петна, чувствуваше се, че той е готов да започне бой.

С жест на ръката Роу му предложи да замълчи.

— Към този въпрос ние ще се върнем пак. Да анализираме как сте изпълнил всичко, което Ви бе възложено. Тогава, когато нашите специалисти тук разработиха метод за изпомпване на водата от шахтата, Вие без всякакво разрешение за това взривявате скалата и затрупвате цялата площадка, при това така, че голяма част от оборудването е повредено. Кажете ми, как бих могъл да квалифицирам тези действия?

— Струва ми се, че аз достатъчно ясно изложих всичко в своя рапорт.

Роу разпери ръце.

— Може би Вие, хер Шнайдер, разбрахте нещо?

Шнайдер започна да се върти в креслото. Никак не му се искаше да признае, че изобщо нищо не разбира от това, за което става дума.

— Искрено казано, аз имам още много въпроси. Може би, Джек, Вие ще ни разкажете подробно всичко, защото от рапорта някои неща остават неясни.

— Добре! — Клинч запуши и кръстоса крака. — Ще започна с психологическия климат, който цари в базата. Именно заради него аз ви дадох дневниците си. Кажете, Вили, не Ви ли учудва поведението на абсолютно всички членове на експедицията?

— Да, наистина, те се държат странно.

— И кой елемент от поведението им Ви прави най-силно впечатление?

— Хм… Може би страхът.

— Правилно. Именно страха. Те се страхуват от мен, това може все някак да се обясни. Нали се води разследване на убийство. По волята на Дрейк аз бях принуден да го върша открито и всеки от тях смята себе си за заподозрян.

— Но убиецът трябва да се страхува повече от другите, а тук…

— Всички се страхуват. Радвам се, че сте почувствували това. Има и нещо друго. Те се страхуват и един от друг, а това може да стане само в случай?…

— Ако са убили заедно.

— Вярно! Или ако всеки подозира в убийство другите и има за тези подозрения сериозни причини. И едното, и другото предположение се изключва, ако Майзел наистина се е самоубил.

— Но нали Майзел е бил убит! Ние притежаваме обвивката на куршума.

— Към куршума ще се върнем после. Нека засега вземем за основа версията за самоубийство. Тогава трябва да търсим друга причина, която предизвиква страха. И нея, както справедливо отбеляза мистър Роу, аз намерих в чашата с бренди.

— Сега вече не Ви разбирам.

— Стоящите вълни в течността. Те ме наведоха на следата. През цялото ми пребиваване на Мези аз също се страхувах. Постоянно ми се счуваха някакви стъпки и шепот в коридора. Преследваше ме чувството за най-голяма опасност. Понякога усещах, че съм на границата на подлудяването.

— И очевидно в това състояние решихте да прибегнете до спасителната хипотеза за инфразвука? — иронично забеляза Роу.

— Точно така. Разположената в клисурата главна галерия на наводнената шахта представляваше исполинска тръба на орган, настроена на ниска честота, недостъпна за човешкото ухо. В литературата са описани множество случаи, когато хора, подложени на въздействието на мощен инфразвук, са изпитвали необясним страх и дори са стигали до пълно психично разстройство.

— Твърде смело заключение, мистър Клинч. Ами ако сте се излъгани?

— Аз проверих предположенията си. Спомняте ли си необичайната за обитателите на базата колективна закуска, когато те всички се държаха съвсем нормално?

— Да допуснем, и какво следва от това?

— В този ден имаше пълно безветрие. И щом само вятърът отново задуха, всичко тръгна по старому.

— Разсъжденията на мистър Клинч ми се струват много логични — обади се Жюли.

Роу погледна намръщено към нея.

— Ние отново навлизаме в областта на фантастиката. Мистър Клинч, ще благоволите ли да отговорите на главните въпроси: причината за първия взрив, обстоятелствата за смъртта на Майзел и окончателното разрушаване на шахтата, за което Вие носите лична отговорност. По всеки въпрос очаквам кратък, но разумен отговор, по възможност без психологически екскурзии. Интересуват ме само фактите.

— Ще се постарая да се придържам към фактите, макар че без психологически екскурзии работата ми би била безсмислена. И така, взривяването на шахтата е станало вследствие натрупване на газове.

— Какви основания имате, за да смятате така?

— Нямам основания да смятам иначе. Самоубийството на Майзел не подлежи на съмнение. От всички членове на експедицията той е имал най-неустойчива психика. Прибавете към това шока, предизвикан от взрива. Следващата жертва стана Милн. Постоянното пиянство усили ефекта на действието на инфразвука.

— Чакайте, чакайте! — помоли Шнайдер. — Вие говорите за самоубийство на Майзел като за нещо установено, а обвивката на куршума?

— Обвивката на куршума не говори нищо. Спомняте ли си как беше деформирана?

— Да, но тя е била в кремационната пещ.

— Значи, не помните. Краят на обвивката беше разкъсан. Очевидно преди това в нея е имало пукнатина. В такива случаи след изстрела оловото по силата на инерцията излита напред, а обвивката остава в тялото. Не напразно Долорес разказваше, че черепът на Майзел бил обезобразен. Типичен ефект от разрязаната обвивка. Някога англичаните са използували такива куршуми във войната с бурите.

— Покажете да видим! — протегна ръка Шнайдер.

Клинч извади от джоба си велурено портмоне.

— Къде ли може да се е пъхнала? — измърмори той, като зарови с пръсти. — Дявол да го вземе! Страхувам се, Вили, че в бързината съм я забравил на Мези.

— Много жалко! — сухо каза Шнайдер. — Тя беше много важно веществено доказателство. Но щом твърдите…

— Можете да ми вярвате, Вили.

— С куршума ще се оправите Вие сам, хер Шнайдер — каза Роу. — А аз все пак ще помоля мистър Клинч да ми отговори на третия въпрос: въз основа на какви пълномощия бе взривена скалата и окончателно разрушена шахтата?

— Такива пълномощия наистина не съм имал. Но ако не бях направил това, сега на Мези можеше да има още два трупа. Нещо повече, уверен съм, че и следващата експедиция щеше да бъде постигната от същата участ. Такъв източник на инфразвук и при това с насочено действие, е нещо наистина много страшно!

Роу стана от креслото, давайки да се разбере, че съвещанието е приключило.

— Добре, мистър Клинч. Принуден съм да докладвам за всичко на съвета на директорите. Надявам се, разбирате ме, че засега въпросът за изплащане на хонорара Ви не може да бъде решен. А Вие мадмоазел Лоран, останете тук. Искам да чуя съображенията Ви за евакуацията на останалите членове на експедицията.

Клинч и Шнайдер излязоха в приемната.

— Старецът е много разстроен — каза Шнайдер. — Струва ми се, че сте поработили добре там, но все пак искам да Ви задам няколко въпроса.

— Мисля, че е най-добре да направим това пред чаша бира — усмихна се Клинч. — От тази мила беседа всичко вътре в мен изсъхна!

2

Същия ден вечерта Клинч се разхождаше из разкошния си апартамент в хотел „Галактика“. Меката светлина на лампиона, бутилките за коктейли, тихата музика, която се лееше от магнетофона — всичко говореше, че Клинч чака някого.

Няколко пъти той нетърпеливо погледна часовника.

Най-после, точно в осем часа вратата скръцна и в стаята тихо се вмъкна Жюли. Клинч изключи магнетофона и с протегнати ръце тръгна насреща й.

— Здравей, скъпа! — Той я понесе към дивана, но тя ловко се изплъзна от прегръдката му.

— Почакай, Джек! Първо работата, а всичко друго после. — Жюли извади от чантата си голям пакет. — Ето парите. Както виждаш, за подобни услуги „Горгона“ плаща в брой. Не се безпокой. Тази сума не е записана в нито една счетоводна ведомост. Трябва да ти кажа, че за пръв път виждам да дават такава огромна сума за най-безсъвестната лъжа.

— Лъжата винаги е безсъвестна — спокойно каза Клинч, докато броеше пачките с банкноти. — Поръчано ми бе да разруша окончателно шахтата, направих го, а всичко останало е литература, фантастичен сюжет, както казва Роу.

Жюли се изсмя презрително.

— Но на съвещанието видът ти беше много жалък.

— Как не! Тази обвивка на куршума едва ли не ме довърши. „Хорн“ има къс патрон, а ти си пъхнала в урната обвивка от куршум на „колт“. Представяш ли си какво би станало, ако беше попаднала в лабораторията по криминалистика? Затова се наложи бързо да изгубя главното веществено доказателство. Все пак ти би трябвало по-добре да познаваш пистолетните марки.

Жюли седна на коленете му и го прегърна.

— Не придиряй толкова, Джек. Имах съвсем малко време. Помисли за друго: ако не бях измислила номера с обвивката, ние с теб нямаше да се познаваме.

— По-точно, не би ме завербувала.

— Пфу! Как грубо се изразяваш за такива неща!

— Добре — каза Клинч, — победителите не ги съдят.

— Разбира се! — Жюли сложи главата си върху гърдите му. — Сега имаме пари. Бъди сигурен, че ще намеря начин да накарам този стар осел Роу да ти изплати всичко, до цент. А това, което получи от „Горгона“, ще ти стигне за цял живот. Можем да си купим вила във Флорида.

— Предпочитан Ница.

— Нима не можеш да ми отстъпиш дори за такава дреболии?

— Добре, нека бъде Флорида.

— Можеш да ме целунеш.

— Чакай, ще заключа вратата.

Клинч се запъти към вратата, но в този миг тя се отвори. На прага стояха Шнайдер и Роу. Зад тях се мяркаха двама униформени полицаи.

Жюли се опита да се промъкне в спалнята, но Клинч й препречи пътя.

— Влезте, джентълмени — каза той. — Разрешете да ви представя началника на секретната служба „Горгона“ Мина Хорст, известна ви под псевдонима Жюли Лоран. Разговорът ни е записан на магнетофона, а ето парите, заплатени чрез нея от концерна за диверсионния акт на Мези. Мисля, че това е достатъчно, за да се арестува Хорст-Лоран и да се заведе съдебно дело против „Горгона“

Жюли измъкна от чантата си пистолет.

Първият изстрел направи на парчета крушката на лампиона. В настъпилия мрак вторият изстрел просвистя край главата на Клинч. Той се хвърли по посока на звука. Чу се борба, още един изстрел и някакво тяло падна. Светнаха фенерчетата в ръцете на полицаите. Жюли лежеше на пода.

Клинч запали полилея и приближи до Жюли. Тя бе мъртва. Очите й гледаха към него сякаш с ням укор. Клинч изтри потта от челото си и се обърна към Шнайдер:

— Много ми е неприятно, че така се получи. Исках да взема пистолета от ръката й, а тя… Надявам се, разбирате, че това е чиста случайност?

— Не ще и дума. Ние дори няма да правим съдебно-медицинска експертиза. Ще се ограничим с показанията на свидетелите.

— И все пак жалко! — замислено каза Клинч. — Каква красива жена и на всичко отгоре, каква актриса!

Шнайдер печално поклати глава.

— Кажете, Джек, кога за пръв път у Вас възникна подозрението, че Жюли Лоран не е тази, за която се представя?

— Когато вечеряхме в ресторанта. Нито една французойка няма да пие червено вино, когато яде стриди.

3

Трупът бе отнесен в моргата, магнетофонната лента бе прослушана два пъти, а Роу все още не можеше да дойде на себе си.

— Господи! — каза той. — Съвсем се обърках в този безкраен поток от лъжи. Може би все пак ще ми обясните, Клинч?

— Е, какво пък — Клинч погледна топящите се кубчета лед в чашата със „скоч“, — ще се опитам. На мен самия ми омръзна да разигравам този фарс, но иначе не бихме могли да разобличим престъпницата. Жюли Лоран беше секретен агент на „Горгона“. Наистина, че в действителност се казва Мина Хорст, научих едва днес от Шнайдер. Той е свършил голяма работа, докато бях на Мези.

— Да — самодоволно допълни Шнайдер. — Трябваше да се преровят досиетата на всички, свързани някога с промишлен шпионаж.

— Мина Хорст — продължи Клинч, — е изпратила Едуард Майзел на Мези с диверсионна задача. Той взривил шахтата. Това не подлежи на съмнение; на работната площадка намерих парче от опаковката на детонаторите. Но Майзел не оправдал напълно надеждите на господарите си. Постоянното въздействие на инфразвука и страхът да не бъде разкрит са го довели до нервна треска. Съдейки по всичко, в бълнуването той е наприказвал много излишни неща и Долорес започнала да се досеща за някои работи. Може би след оздравяването му тя му е казала направо за това. И на Майзел не е оставало нищо друго, освен да си пусне куршума в главата.

— Значи Долорес е знаела и нищо не Ви разказа? — попита Роу.

— Да, очевидно. Но не бива да я обвиняваме за това. Първо, тя се е смятала свързана с лекарската тайна, второ, Майзел е вече мъртъв, и трето, не забравяйте, че той е бил безумно влюбен в нея. Няма жена, която да бъде съвсем равнодушна към това.

— Хм, и по-нататък?

— Положението на Мези остава неизяснено. Не се знае дали водата от шахтата може да бъде изпомпена, дали няма да се направи нов опит за организиране на добиването на иридий. Затова Мина Хорст решава да изпрати там нов диверсант. Измисля се номера с обвивката на куршума, а мен ме извикват от Лондон.

— Познавахте ли се преди това с нея?

— Не.

— А защо тя така много настояваше именно за Вашата кандидатура? На какво е разчитала?

Клинч се поизчерви.

— На неотразимостта на своя чар. Тя знаеше, че ние, ирландците, сме много чувствителни към женската красота.

— И май че не се е излъгала! — засмя се Шнайдер. — Извинете ме, Джек! Моля, продължавайте!

— Какво да продължавам? Това е всичко.

— Как всичко?! — учуди се Роу. — А повторното взривяване, извършено от Вас? Наистина ли само искахте да запушите тази „органна“ тръба?

— Разбира се! Имах обаче и други съображения! Спомняте ли си за парчето скала, което едва ли не ме превърна на кюфте.

— Спомням си.

— Когато изследвах повърхността на скалата, открих метален иридий. Бактериите работеха и в скалите. С повторното взривяване аз открих най-богатото находище, което може да се разработва по открит метод. Всъщност това беше ясно още от данните на геофизическото изследване и ако Майзел се е отнасял честно към задълженията си, той навярно би обърнал внимание на това. Така че, мистър Роу, по-скоро изпратете на Мези нова експедиция и започвайте работа. Що се отнася до старите механизми, които пострадаха при взривяването, те там сега не са ви нужни.

Роу стана и закрачи из стаята.

— Да, мистър Клинч, смятам, че Вие заслужихте хонорара си.

— С двадесетпроцентна надбавка — невъзмутимо отвърна Клинч.

— Защо?

— Петнадесет процента за откриване на залежите и пет — Клинч ехидно се усмихна — пет процента за фантастичния сюжет, както благоволихте да се изразите. Сигурно няма да Ви се иска да продам този сюжет на някой писач?

— Разбира се, не — неочаквано сериозно отвърна Роу. — Още повече, че цялата тази история ще трябва да мине в архива. Сега се водят преговори между правителствата на латиноамериканските страни за национализиране на рудниците на „Горгона“. Предполага се, че ще се организира междудържавен концерн под егидата на ЮНЕСКО. Цялото производство ще се преустрои на научна основа и тук ще ни потрябват бактериите на Лорети. Но, мистър Клинч, тези сведения са съвсем секретни и аз се надявам на Вашата дискретност.

Джек Клинч стана, гордо издърпа мустаците си и снизходително погледна към Роуот висотата на своя ръст.

— Вече Ви казах, че гаранцията за запазване на тайната е едно от задължителните условия в работата на частния детектив. Освен това, дявол да го вземе, имате честната дума на ирландец, която също значи нещо.

Публикувано в списание „Наука и техника за младежта“, броеве 11, 12/1975 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.